\documentclass[a5paper]{report}

\usepackage[finnish]{babel}
\usepackage[utf8]{inputenc}
\usepackage{amssymb}
\usepackage{multicol}
\usepackage[a5paper]{geometry}
\usepackage{hyperref}

 

\newcommand{\otsikko}[1]{\chapter*{#1}}
\newcommand{\aliotsikko}[1]{\section*{#1}}
\newcommand{\alialiotsikko}[1]{\subsection*{#1}}

%\setlength{\hoffset}{0in}
%\setlength{\voffset}{-0.4in}
%\setlength{\textheight}{170mm}
%\setlength{\textwidth}{100mm}

\title{Karmeita tarinoita}
\author{Tuomas Korppi}

\begin{document}

\sloppypar

\maketitle

\tableofcontents


\part{Sekalaisia tarinoita}

\otsikko{Kepulikonsti}
\addcontentsline{toc}{section}{Kepulikonsti}



Pääsin viime kesäksi töihin TELEport-yhtiön siirrinasemalle. Otin työpaikan vastaan, vaikka en kokenutkaan työtä kovin tärkeäksi. Suurin osa telesiirrinmatkoistahan voitaisiin korvata etäläsnäolomenetelmien avulla. Tämä koskee erityisesti sitä asemaa, jolla minä olin töissä, sillä asemaltamme lähetettiin pääasiassa liikemiehiä neuvotteluihin eri puolille galaksia. Liikemiehet tahtovat jostain syystä olla henkilökohtaisesti paikalla, vaikka heillä olisi varaa parhaan tason etäläsnäololaitteistoihin. Pientä vaihtelua asiakaskuntamme rakenteeseen toivat tavallisten ihmisten lomamatkat, jotka yleensä suuntautuivat punaisia jättiläisaurinkoja kiertäviin lomakeskuksiin.

Työtoverinani minulla oli vanhahko, ehkä viisikymppinen mies, Pena, joka oli työskennellyt telesiirtimien parissa yli kolmekymmentä vuotta, aina siirtimien kaupallisesta käyttöönotosta alkaen. Pena pukeutui lyhythihaiseen kauluspaitaan ja tummansinisiin housuihin, jotka olivat kenties olleet suorat siirtimien käyttöönoton aikana. Paita oli jäänne kymmenen vuoden takaisesta aamiaismuromainoskampanjasta. Sen vasen rintamus lupasi muropaketin kylkiäisenä Turing-testin läpäisevän laitteen, joka jutteli murojen syöjän kanssa. Olin ollut kampanjan aikoihin kymmenvuotias ja kovin ihastunut sormenpään kokoiseen laitteeseen. Äitini tosin hermostui ja heitti sen roskikseen kolmantena aamuna.

Ensimmäisenä työpäivänäni Pena esitteli minulle telesiirrinasemaa. Aseman muodosti suuri halli erään kauppakeskuksen keskeisellä paikalla. Hallin seinät olivat kiiltävää mustaa muovia ja lattiaa peitti vaalea, muovinen marmorijälijitelmä. Hallissa oli puolenkymmentä siirrintä, kiiltävää mustasta muovista tehtyä istuinta, joissa oli korkea selkänoja. Selkänojien yläreunoihin oli ripustettu hatuiksi kutsutut metallilieriöt, jotka asiakkaiden täytyi pukea päähänsä siirron ajaksi. Hallin toisella laidalla olivat vastaanottimet. Ne näyttivät muuten samanlaisilta kuin siirtimet, mutta niissä ei ollut hattuja. Paitsi halli, asemalla oli myös tummennetusta lasista tehdyllä ovella erotettu käytävä, jonka varrella oli muutama huone. Tärkeännäköiset, punaisista led-valoista muotoillut kirjainlyhenteet loistivat niiden ovista aina siirrinhalliin saakka. Itse asiassa huoneet olivat WC, kahvihuone sekä varasto, mutta asiakkaiden nähden oli korrektimpaa käydä kongressihuoneessa W-578-C-2 kuin vessassa.

Esitellessään asemaa Pena kertoili minulle siitä eettisestä keskustelusta, jota oltiin käyty telesiirrinten käyttöönotosta. Ne eivät vastoin yleistä luuloa sananmukaisesti siirrä asiakasta, vaan kopioivat tämän määräasemalle ja annihiloivat originaalin, tuhoavat lähtöasemalle jääneen kehon välittömästi tämän jälkeen. Oltiin väitetty, että alkuperäinen, lähtöasemalla oleva keho on ihminen, joka murhataan, ja henkiin jäävä, siirretty yksilö on mekaaninen klooni ilman ihmisarvoa. Vastapuoli argumentoi, että kopioinnin ja annihilaation välinen aika on vain muutamia mikrosekunteja ja telesiirtimet helpottavat matkustamista huomattavasti. Koska yleistä mielipidettä kiinnostavat mukavuudet enemmän kuin mikrosekuntit, se oli kääntynyt suhteellisen nopeasti puoltamaan siirtimien käyttöönottoa.

Esiteltyään muut tilat Pena näytti minulle varastohuoneen, joka oli kolkko, kostea betoninen kammio. Huoneessa oli vanha, ensimmäisen sukupolven telesiirrin. Sen muodot olivat pyöreämmät kuin nykyisissä laitteissa ja sen kuori oli tehty nyppyläpintaisesta metallista, joka oli maalattu siniharmaaksi. Siirrin ei ollut minkään nykyisin tunnetun yhtiön tuote, vaan siihen kiinnitetyssä metallilaatassa oli joku saksalainen W:llä alkava nimi. ''Tämä toimii edelleen, mutta käyttö vaatii muutamia erikoiskikkoja. Siksi emme käytäkään tätä, jos muita laitteita on vapaana'', Pena opasti. Hän kertoi minulle, kuinka ennen telesiirtimet osattiin tehdä kestäviksi. Tämäkin oli kestänyt yli kolmekymmentä vuotta, nykyiset laitteet hajoavat hänen sanojensa mukaan alle viidessä vuodessa. Olin olettanut, että vanhimmissa telesiirtimissä olisi ollut analogiset kytkimet. Tässä oli kuitenkin ohjaimena ikivanha yleistietokone, niin kutsuttu IBM-klooni, johon piti erikseen ladata siirrinohjelma massamuistista.

Seuraavat viikot sujuivat hyvin, laitteiden käyttö oli helppoa. Täytyi vain syöttää määränpään koordinaatit ohjauspaneeliin ja tarkastaa paneelista, että määränpäässä oli vapaa vastaanotin. Vaikka siirtimissä oli automaattinen koordinaattien etsimistoiminto, yleensä nopeampaa oli kysyä Penalta, joka tuntui muistavan koko galaksin osoitekartan ulkoa. Sitten täytyi vain pyytää asiakasta pukemaan metallinen hattu ja istumaan paikallaan kädet käsinojilla ja jalat lattiaan kiinnitetyn metallilevyn päällä. Tämän jälkeen siirrin käynnistettiin painamalla ohjauspaneelissa olevaa, suurta punaista START-nappulaa. Välitömästi nappulan painuttua pohjaan näkyi valonväläys ja asiakas hävisi tuolista; väläystä seurasi heleä kilahdus kun hattu, joka nyt roikkui siirtimen yläreunaan kiinnitetyssä johdossa osui tyhjän tuolin selkänojaan.

TELEport -yhtiön tarjoamana bonuksena sain tehdä viikonloppuisin ilmaisen siirrinmatkan naapuriplaneetalle tapaamaan perhettäni. Vaikka uusiakin siirtimiä olisi ollut aina vapaana, Pena lähetti minut yleensä sivuhuoneessa olevalla 30-vuotiaalla siirtimellä. Hän ei halunnut asiakkaiden näkevän, että työntekijät lähettelevät toisiaan. Ihmeekseni laite toimi moitteettomasti.

Kuukauden päästä työtahti kiristyi, sillä ihmiset muuttivat keskikesäksi pois planeettojen asutuskeskuksista, kuilla sijaitseville loma-asunnoille. He halusivat edelleen tulla päivisin työhön planeetalle. Niinpä jouduimme hoitamaan työmatkaliikennettä. Asemalle palkattiin tilapäistyöntekijöitä niin paljon, että jokaista siirrintä kohti oli joku hoitamassa sitä. Jopa vanha siirrin oli kokopäiväisessä käytössä. Pena käytti sitä itse, sillä hän ei uskonut nykynuorten pystyvän käyttämään tavaroita ''siltä ajalta kun ihmismieli oli rautaa ja koneissa pyöri softa.'' Koska Pena oli toisessa huoneessa, minä jouduin opastamaan tilapäistyöntekijöitä laitteiden käytössä. Olin oppinut yleisimpien määränpäiden koordinaatit ulkoa ja nautin siitä, että olin kokenein huoneessa, se jolta kysyttiin neuvoa.

Eräänä iltapäivänä kulkiessani vanhan siirrinhuoneen ohi kuulin sisältä tappelun ääniä. Päätin katsoa sisälle ja näin, että Pena ajoi kirves pään yläpuolelle kohotettuna takaa kalliiseen liituraitapukuun pukeutunutta asiakasta, joka luonnollisesti yritti paeta. Kumpikaan ei huomannut minua ja jäin halvaantuneena katsomaan. Mietin, oliko Pena mahdollisesti häiriintynyt vai oliko hän vain lopullisesti kyllästynyt asiakkaisiin, jotka yleensä kuuluivat korkeampaan yhteiskuntaluokkaan kuin hän. Tosin Penaa varallisuuden epätasainen jakautuminen ei ollut tuntunut häiritsevän. Hän oli tyytyväinen työhönsä ja sitä paitsi hyvin ylpeä saavuttamastaan ammattitaidosta.

Pena sai vihdoin osuman miehen reiteen. Painava kirves upposi syvälle miehen lihaan. Mies karjaisi kivusta, Pena näytti selvästi tyytyväiseltä iskuunsa. Liituraitakangas värjäytyi punaiseksi iskujäljen kohdalta ja nyt nilkuttava ja uliseva uhri jätti peräänsä verivanan. Saatuaan etulyöntiaseman takaa-ajossa Pena sai ahdistettua uhrinsa nurkkaan ja halkaisi tämän kallon hyvin tähdätyllä iskulla. Mies oli yrittänyt turhaan suojata päätä käsillään, jotka retkahtivat elottomina alas. Kallon lisäksi isku halkaisi miehen rintakehän puoleen väliin ja nurkka värjäytyi punaiseksi haavasta pulppuavasta verestä. Penalla oli yllään valkea vahakangasesiliina. Näin ollen hänen vaattensa säilyivät puhtaina, joskin ne olivat, kuten tavallista, niin mauttomat, että muutama veritippa olisi voinut piristää niiden yleisilmettä.

Kuului valtava tömähdys kun ruumis putosi maahan. Huoneen akustiikka voimisti tömähdystä, sillä sekä seinät että lattia olivat päällystämätöntä betonia. Pena alkoi pilkkoa keskittyneesti ruumista. Hän hakkasi raajat rutinoituneen näköisesti irti ja halkaisi ruumiin kahtia. Lopuksi hän vielä puolitti jokaisen tekemästään kuudesta palasesta. Miehen veri muodosti punaisen, hypnoottisesti pyörivän spiraalin lattiassa olevan viemäriaukon kohdalle.

Vasta kun Pena veti vaaleanvihreät tiskaushansikkaat käteensä ja alkoi sulloa ruumiinpalasia mustaan muovisäkkiin hän huomasi minut. Katsoin häntä hölmistyneenä, olinko työskennellyt sarjamurhaajan kanssa? Hän vastasi katseella, joka yritti sanoa, ettei mitään outoa ollut tapahtunut ja jos hän puolestaan oli hämmästynyt, se johtui pelkästään siitä ettei hän ollut olettanut minun hämmästyvän. Hän selitti toimensa lyhytsanaisesti puhdistaessaan lattiaa puutarhaletkulla, joka oli kiinnitetty huoneen nurkassa olevaan hanaan: ''Kuten sanoin, tämä vanha sotaratsu vaatii muutamia erikoiskikkoja. Asiakkaan lähettäminen onnistuu edelleen, mutta originaalin annihilaatiotoiminto rikkoutui muutamia vuosia sitten. Se täytyy hoitaa manuaalisesti.'' Lopuksi Pena sulloi täyttämänsä jätesäkin komeroon, joka oli jo valmiiksi täynnä samannäköisiä säkkejä.

Kahden tunnin päästä tapettu mies ilmestyi vastaanottolaitteeseemme elävänä ja hyvinvoivan näköisenä. Kerrottuaan liikeneuvottelun sujuneen loistavasti ja kiitettyään hyvästä palvelusta hän käveli ulos asemalta.





\otsikko{Yllätysmuna}
\addcontentsline{toc}{section}{Yllätysmuna}



Pidän sietämättömänä nykyistä asiaintilaa, että koko Tamperetta on pidetty eristyksissä viime pääsiäisestä lähtien eivätkä viranomaiset anna meille tietoja eristysalueen sisäpuolen tapahtumista. Nyyssiryhmissä on liikkunut huhuja myyttisestä artikkelista, jonka Tampereen tilanteen aiheuttaja olisi postannut, mutta joka oltaisiin canceloitu pari tuntia ilmestymisensä jälkeen. Huhu kuulosti uskomattomalta, sillä artikkelia ei löytynyt mistään, ja - kuten tunnettua - kaikki palvelimet eivät noudata cancelointikäskyjä (ainakaan silloin kun niitä lähettelevät tavalliset ihmiset, joilla ei ole viranomaiskytkentöjä.) Aloin kuitenkin tutkimaan, olisiko kyseistä tekstiä olemassa.

Pitkällisen etsinnän jälkeen löysin artikkelin, jonka esitän alla. Se ja sen followupit oltiin poistettu kaikilta merkittäviltä nyyssipalvelimilta, ja sain sen käsiini murtautumalla eräälle pienelle palvelimelle, jonka nimen jätän mainitsematta. Dokumentti oli kirjoitettu englanniksi ja olen itse kääntänyt sen suomeksi. Tampereen tilanne on julistettu salaiseksi, joten rikon lakia laittaessani dokumentin kotisivulleni. Kuitenkin omatuntoni pakottaa minut toimimaan näin, vaikka todennäköisesti menetän toiminnan seurauksena henkeni tai vapauteni, tai vähintään käyttäjätunnukseni yliopiston tietokoneille.

- TK
\newline

\noindent Anteeksi, että crosspostaan tämän viestin kaikkiin mahdollisiin uutisryhmiin. Uskoisin kuitenkin, että minulla on hyväksyttävä syy teolleni: Maailma sellaisena kuin tunnemme sen voi tuhoutua. Haluaisin teiltä käytännön neuvoja, jotta saisin sen estettyä, mutta ehkä on parempi että luette ensin koko tarinan. Näin saatte paremman kuvan ongelmasta, ja ymmärrätte, miksen voi turvautua tavanomaisempaan apuun, poliisiin tai palokuntaan.

Ystäväni Jukka oli kutsunut minut viettämään pääsiäistä luokseen. Jukka oli valmistunut vuotta aiemmin TTKK:lta ja saanut ensimmäisen työpaikkansa diplomi-insinöörinä. Epämääräisten opiskelijakämppien vastapainoksi hän oli vaimonsa Satun kanssa ostanut Tampereelta porvarillisen rivitaloasunnon. Itse opiskelen vielä, ja olin tietenkin ihastunut ajatuksesta, että saisin nauttia ilmaisen pääsiäisaterian, sekä tietenkin mieluisasta seurasta.

Itse ruokailu, konjakkihärkää ja valkosipuliperunoita, sujui odotetusti. Minä ja Jukka olisimme halunneet puhua matematiikasta ja kännyköiden suunnittelusta, mutta Satu, ekonomi, yritti ohjailla keskustelua arkipäiväisempiin asioihin.

Jukan ja Satun seurustelun alkuaikoina Satu oli ollut mustasukkainen Jukalle minusta. Olemme molemmat vannoutuneita heteroita, joten mistään seksuaalisesta ei ollut kyse. Meillä vain oli yhteinen kiinostuksen kohde, josta Satu oli totaalisesti ulkona. Nykyisin olimme kaikki sopeutuneet tilanteeseen, ja minun ja Satun taistelu Jukan huomiosta sujui ystävällisessä hengessä.

Jälkiruokana oli Kinder-munat, jotka Satu oli ostanut, ilmeisenä tarkoituksenaan saada meidät hetkeksi lapsuuteen, irti tieteellis-teknillisestä ajattelustamme. En ole koskaan pitänyt kovin paljoa suklaasta, mutta tämä suklaamuna maistui suorastaan pahalle. Kohteliaisuussyistä en kuitenkaan tuolloin sanonut mitään.

Jukan munassa oli yllätysleluna pikkuauto, joka piti koota kolmesta osasta. Minun munassani oli muovinen, perhoshaavia kädessään pitelevä dinosaurus. Tämä kummastutti minua, sillä muistin pikkuveljeni keräilleen kolme vuotta aikaisemmin tuollaisia dinosauruksia, ja kuvittelin, että keräilykohteen pitäisi vaihtua joka vuosi.

Kaikkein kummallisin oli kuitenkin Satun yllätys. Hänen munansa oli täynnä mitä oudoimman muotoisia ja värisiä muovipaloja, joissa oli paljon erilaisia tappeja ja tappien vastakappaleita. Yllätyslelu täytyisi koota näistä osista, mutta munasta ei löytynyt kokoamisohjetta.

Yritimme koota Satun lelua yritys ja erehdys -menetelmällä, mutta huonoin tuloksin. Saimme monella eri tavalla puolet paloista jonkunnäköiseksi rakennelmaksi, mutta törmäsimme aina tilanteeseen, jossa seuraavaa palasta ei saanut liitettyä mitenkään. Kun sitten purimme rakennelmaa sen verran, että tuo kyseinen palanen voitaisiin liittää, joku purettaessa poisotetuista palasista ei sopinutkaan. Minulla oli samanlainen tunne kuin matemaattista probleemaa ratkaistessa: Kun keksisi yhden ovelan siirron, loppu ratkeaisi kuin itsestään.

Lopulta sainkin pari palasta laitettua yhteen tavalla, joka vaikutti minusta lupaavalta. Tämän jälkeen Jukka kuitenkin luuli keksineensä paremman tavan, otti osat kädestäni, hajotti saamani alun ja yritti toista yhdistelmää. Muut palat eivät kuitenkaan sopineet Jukan suunnitelmaan, ja ajattelimme kokeilla minun tapaani uudestaan.

Otin käteeni ne osat, jotka olin liittänyt, mutta nyt en saanutkaan sopimaan niitä yhteen. Kokeilin ja kokeilin, lopulta yritin jopa hiukan vääntää yhtä palaa, mutta loppujen lopuksi minusta alkoi tuntua siltä, että aiempi alkuni oli matematiikan lakien vastainen. Huomautin tästä Jukalle, mutta tällöin Satu kyllästyi meidän matematiikkajutusteluumme, ja pakotti meidät siirtymään olohuoneen puolelle, jonne hän oli kattanut lasilliset kotiviiniä. Satu heitti muovinpalat roskakoriin ja sanoi, että ne tuntuivat hänestä jotenkin inhottavilta.

Jukka ja Satu kuuluvat niihin harvoihin ihmisiin, joiden kotiviinistä voi nauttia muutenkin kuin päihtymistarkoituksessa. Viiniä maistellessani minun perhoshaavia pitelevä dinosaurukseni palautui mieleeni, ja kysyin, että eikö yllätyslelun pitäisi vaihtua vuosittain. Jukka ja Satu vastasivat myöntävästi, ja erehdyin mainitsemaan, että se dinosaurus oli useita vuosia vanha keräilykohde. Tällöin Jukka sanoi, että ne olivat varmaan vanhoja munia, sillä hänen suklaansa oli maistunut väärältä.

Satu närkästyi, ja väitti, että ainakin hänen munassaan se suklaa oli ollut tuoreen makuista. On tietysti mahdollista, että Satu ei vain halunnut myöntää totuutta, mutta epäilen tätä, sillä tavallisesti hän on paitsi perso suklaalle, myös hyvin tarkka sen laadusta. Mikäli hänen suklaansa olisi maistunut pahalle, hän olisi syöttänyt sen Jukalle eikä uhrautunut itse.

Jukka kysyi, että oliko Satu ostanut suklaamunat venäläisten kaupasta, ja Satu vastasi myöntävästi. Kiinnostuneena kysyin, että mikä ihme on ''venäläisten kauppa'', ja Satu ja Jukka alkoivat kertoa yhteen ääneen.

Sain sen käsityksen, että läheisen teollisuusalueen reunamilla on halli, jonka kaksi venäläisnaista (tai kenties virolaisnaista, sillä Jukan imitaatio heidän aksentistaan sopisi paremmin virolaisiin) olivat vuokranneet. He olivat perustaneet sinne kaupan, jossa myytiin kaikkea sekalaista: Karkkeja, vaatteita, pesuaineita ja sen sellaista. He ostavat puoli-ilmaiseksi kaikkia jäännöseriä mitä kulloinkin sattuivat saamaan ja myyvät sen halvalla valintamyymäläksi muunnetussa teollisuushallissaan.

Satu ja Jukka olivat löytäneet kaupan puoli vuotta aiemmin, ja Satu selitti innostuneena, kuinka Jukka olisi tuolloin halunnut ostaa sieltä viitosella Matin ja Tepon kasetin ''Kaiken takana on nainen''. Satu oli saanut sen estettyä, ja näin hän oli säästynyt kuulemasta kyseistä biisiä päivittäin.

Olimme tuossa vaiheessa kumonneet jo toisetkin reilunkokoisen viinilasilliset, ja niinpä Jukka alkoi väittämään, että heillä talossa on vain CD-soitin, eikä hän olisi kuitenkaan voinut kuunnella kasettia muualla kuin vanhan kesäcorollansa autosterereoissa. Koska aloin tuossa vaiheessa tuntea itseni ulkopuoliseksi, kysyin Satulta, että mikä oli saanut hänet tällä kertaa vierailemaan venäläisten kaupassa. Satu punastui, ja Jukka selitti hänen ostavan sieltä ''naisten juttuja.'' Emme enää löytäneet toista venäläisten kaupan veroista puheenaihetta, ja loppuillan keskustelu oli hiukan väkinäistä.

Kun olin menossa vierashuoneeseen yöpuulle, kuulin yläkerrasta Satun huudon: ''Jukka, tuu jo nukkumaan.'' Keittiöstä kuului vastaus: ''Joo, ihan kohta, minun täytyy vain tehdä yksi tietokonehomma loppuun.'' Tämä oli hieman outoa, sillä olin juuri ohittamassa talon ainoaa tietokonetta, jota selvästi ei käytetty sillä hetkellä.

Sekä minä ja Jukka olemme luonteeltamme sellaisia, ettemme saa rauhaa ennenkuin olemme ratkaisseet meille esitetyt matemaattisluonteiset ongelmat. Niinpä en ollut yllättynyt, kun kurkistaessani keittiöön näin, että Jukka oli kokoamatta jääneen yllätyslelun kimpussa. Hän oli kerännyt osaset roskakorista ja järjestänyt ne riveihin keittiön pöydälle. Hän kokeili systemaattisesti, mitkä osat voisivat käydä yhteen.

Istuuduin Jukan viereen ja ryhdyin auttamaan häntä. Tutkittuani tilannetta ehdotin, että tietyt kolme muovitankoa voisi yhdistää kolmioksi. Jukka liitti osat yhteen, ja niin saimme lähtökohdan kokoamiselle. Aloimme liittää kolmioon yhä lisää osia, ja homma tuntui käyvän osa osalta helpommaksi. Vaivuimme transsinkaltaiseen tilaan, enkä jälkikäteen pysty kuvailemaan rakentamisprosessin yksityiskohtia.

''Kun tämän osan vielä lisää tähän, siitä tulee säännöllinen seitsentahokas'', sanoi Jukka yhtäkkiä. Havahduimme molemmat. ''Mutta säännöllinen seitsentahokas ei ole geometrisesti mahdollinen. Jo Eukleides aikanaan todisti, että on olemassa vain säännölliset neljä-, kuusi-, kahdeksan-, kaksitoista-...'', aloin vastaamaan.

Tutkin samalla yllätyslelua. Tahkojen lukumäärän laskeminen osoitti sen olevan seitsentahokas, ja tahkoja tutkimalla totesimme, että kyseessä oli todella säännöllinen seitsentahokas. Jukka keksi: ''Sinähän sanoit jo aiemmin, että se sinun alkusi ei ollut matemaattisesti mahdollinen. Entä jos tuo yllätyslelu on vääristänyt geometrian lakeja, niinkuin Lovecraftin kauhukertomuksissa?''

Luotamme molemmat matemaattisiin päättelytaitoihimme, ja tiesimme, että Jukan selitys oli ainoa mahdollinen. Yliluonnollinen kauhunaalto löi ylitsemme, ja kuulimme Satun tulevan alas portaita: ''Mitä te pojat siellä vielä puuhaatte?'' Kääräisin heptaedrin nopeasti pöytäliinaan ja viskasin sen ensimmäiseen paikkaan jossa se olisi poissa näkyviltä eli astianpesukoneeseen.

Hetken päästä koneen kansi lennähti auki. Astianpesukoneesta alkoi vyöryä jotain mustaa tahnaa. Syystä, jota en ole vielä täysin ymmärtänyt, Jukka ryntäsi Satun luo portaikkoon ja ehdotti hänelle iltakävelyä. Ehkä Jukka halusi saada naisensa pois vaaratilanteesta, tai sitten hän ei vain halunnut Satun näkevän näpertelyvimmansa tuloksia. Ilahtuneena romanttisesta eleestä Satu suostui.

Kun Jukka ja Satu olivat poistuneet, kaikki talon sähkölaitteet kytkeytyivät kuin taikaiskusta: Tehosekoitoin alkoi pyöriä tyhjäkäyntiä, kaikki valot räpsähtivät päälle, TV alkoi kailottaa jostain keski-idän konfliktista ja Jukan virkasalkku alkoi soida: ''Kaiken takana on nainen, joka ihanasti rakastaa, jota minä en voi vastustaa...'' Minä ryntäsin tietokoneelle, joka oli kytkeytynyt itsestään internettiin ja aloin kirjoittamaan tätä postausta.

Olen nyt saanut tarinani loppuun, ja kysynkin, että osaako kukaan näiden uutisryhmien lukijoista auttaa? Mitä minun pitäisi tehdä kun minulla on Cthulhu nousemassa astianpesukoneesta? Sitä mustaa massaa virtaa koko ajan yhä lisää ja lisää, se haisee sanoinkuvaamattoman ällöttävälle ja valtaa vähitellen koko asunnon, ja sitä valuu jo pihallekin keittiön tuuletusikkunasta. Se syövyttää kaiken ympäriltään, kuplii ja näyttää aivan mämmiltä.

-- 

Posted via TAMPEREEN NOPEAT NETTIYHTEYDET - tnny.fi




\otsikko{Tyhmyyden tasapaino}
\addcontentsline{toc}{section}{Tyhmyyden tasapaino}



Planeetalla nimeltä XYZ oli kaksi mannerta ja valtameri. Kumpaakin
mannerta hallitsi valtio, toista Y ja toista N. Kuten valtiot yleensä,
myös Y ja N olivat hiukan napit vastakkain, eivät pahasti, mutta
kuitenkin hiukan. Planeetalla oltiin keksitty ydinaseet, ja sekä Y että
N rakensivat omia ydinohjusarsenaalejaan.

Kuten valtiot yleensä, myös Y ja N vihjailivat silloin tällöin
toisilleen ydiniskun mahdollisuudesta, eivät usein eivätkä paljoa, mutta
kuitenkin silloin tällöin. Planeetalla oltiin tajuttu, että ydinsota
johtaisi katastrofiin, joten kumpikaan valtioista ei vakavissaan
suunnitellut hyökkäävänsä toisen kimppuun, mutta uhittelivat kuitenkin
sen verran, että kumpikin suhtautui vakavasti siihen mahdollisuuteen,
että toinen hyökkää.

Ydinuhasta huolimatta planeetan asukkaat elivät suhteellisen
onnellisina, koska molemmat planeetan valtioista olivat omaksuneet opin
kauhun tasapainosta. Kumpikin valtio oli tehnyt tiettäväksi, että jos
toinen hyökkää, he tekevät vähintään yhtä kauhean kostoiskun. Koska
kumpikaan valtioista ei halunnut joutua kostoiskun uhriksi, kumpikaan ei
myöskään hyökännyt.

Jotta kumpikin osapuoli olisi tarvittaessa pystynyt tekemään
tarvittaessa vähintään yhtä kauhean kostoiskun, kummatkin osapuolet
kehittelivät koko ajan yhä hirveämpiä ja hirveämpiä ydinohjuksia. Se söi
kummankin valtion budjettia, mutta ei niin paljoa, etteikö muuhunkin
olisi riittänyt rahaa. Lopulta tuo ohjuskilpavarustelu johti siihen,
että kummallakin osapuolella oli ydinohjusarsenaali tuhota toisen manner
kokonaan.

Kun aseet olivat riittävän hirveitä, voitiin asevarustelubudjettia
vähentää, ja kumpikin puoli eli tyytyväisenä luottaen siihen, että oppi
kauhun tasapainosta pitää rauhaa yllä, koska kumpikin ajatteli
seuraavasti: ''Jos toinen osapuoli laukaisee ydinohjuksensa, ennenkuin
ohjukset osuvat, on meillä aikaa lähettää kostona omat ohjuksemme, jotka
tuhoavat vastustajan kokonaan. Tuon pelotteen takia vastustajan ei
kannata hyökätä. Vastaavasta syystä myöskään meidän ei kannata hyökätä.
Ergo: Rauha säilyy.''

Elo planeetalla jatkuikin näin, rauhallisissa merkeissä. Kummallakin
presidentillä oli punainen nappinsa, jolla lähettää vastustajan tuhoavat
ohjukset, mutta kumpikin presidentti luotti siihen, että kauhun
tasapainon takia nappeja ei koskaan jouduttaisi painamaan. Sitten Y:n
valtiossa kuitenkin kyllästyttiin poliitikkoihin, kuten valtioissa
yleensäkin, ja Y:n akatemian johtaja Notalp, äärimmäisen viisas ja
oppinut mies, valittiin presidentiksi.

Virkaanastujaispuheessaan Notalp kertoi seuraavaa: ''Kansalaiset! Minä
aion ajaa valtiomme päätöksentekoon avoimuutta, ja lisäksi aion olla
rationaalinen päätöksentekijä. Rationaalisuus päätöksenteossa merkitsee
sitä, että kauhun tasapainon oppiin tulee pieniä muutoksia. Rauhan
aikana jatkamme samalla tavoin kuin ennenkin: Emme hyökkää vastustajan
kimppuun, mutta uhkaamme kostaa meihin kohdistetun hyökkäyksen. Jos
vastustaja hyökkää meitä vastaan yhdellä tai kahdella ohjuksella, me
kostamme lähettämällä yhden tai kaksi ohjusta, koska se vähentää
vastustajan halua uusiin iskuihin. Jos vastustaja kuitenkin lähettää
koko ohjusarsenaalinsa kerralla, sen arsenaalin, joka tuhoaisi
mantereemme täysin, ei meidän kannata vastata kostoiskulla. Tuollaisessa
tilanteessa kuolemme joka tapauksessa, kostimme tai emme, ja onhan
parempi, että edes vihollisvaltion asukkaat jäävät henkiin kuin että me
molemmat kuolemme, ja älyllinen elämä katoaa tyystin.''

Kun puhe oli ehtinyt tähän vaiheeseen, Y:n salainen palvelu murhasi
Notalpin, koska he olivat tajunneet, että Notalpin vallassaolo vaarantaa
planeetan rauhan: Nythän vihollinen voisi seuraamuksetta tuhota Y:n
puolen mantereen. Ennen uusia presidentinvaaleja Y:n akatemiassa
oppineet tutkivat Notalpin virkaanastujaispuheessa kertomaa argumenttia.
Aluksi he olivat sitä mieltä, että argumentissa on oltava jotain vikaa,
vaaransihan se planeetan rauhan, mutta lopulta oppineiden oli
myönnettävä, että rationaalinen päätöksentekijä tosiaan toimii kuten
Notalp oli ilmoittanut aikovansa toimia. Etukäteen kostolla uhkaaminen
on rationaalista, koska se vähentää vastustajan intoa hyökätä, mutta sen
jälkeen kun tuhoutuminen on varmaa, kostolla ei enää ole mitään merkitystä.

Ratkaisuksi Y:n akatemian oppineet ehdottivat, että päätös lähettää
ydinohjukset kostoiskuun otetaan pois presidentiltä, ja se korvataan
automaattisella järjestelmällä, joka lähettää ohjukset automaattisesti
havaittuaan vastustajan ohjusiskun. Kaikki akatemiassa olivat sitä
mieltä, että tällaisen systeemin rakentaminen olisi rationaalinen
ratkaisu. Planeetalla teknologian kehitys oli kuitenkin edennyt niin,
että ydinaseteknologian kehitys oli huimasti tekoälyteknologian
kehitystä edellä, ja oppineet tulivat siihen tulokseen, etteivät he
osaisi rakentaa tuollaista automaattista järjestelmää.

Lopulta oppineet tulivat siihen tulokseen, että presidentin tulee toimia
kuten tuo automaattinen järjestelmä. Hänen täytyisi tehdä kostoisku
hyökkäyksen tullen siitä huolimatta, että se ei ole rationaalinen
ratkaisu. Näin presidentin tulee olla sopivasti rationaalinen, mutta
kuitenkin valmis toimimaan irrationaalisesti tarvittaessa. Koska
planeetan XYZ asukkaiden luontoon, kuten kaikkien ajattelevien olioiden
luontoon, kuuluu toimia joskus rationaalisesti, joskus
irrationaalisesti, tuollaisen presidenttiehdokkaan löytäminen ei
tuottanut vaikeuksia, ja salainen palvelu peukaloi vaaleja ja varmisti,
että tuo ehdokas tuli valituksi. Näin maailmanrauha säilyikin hetken.

Ikävä kyllä myös valtion N presidentti oli kuullut Notalpin
virkaanastujaispuheen ja vakuuttui siitä, että Notalp oli oikeassa.
Koska hän kuitenkin oli nähnyt, kuinka Notaplille oli käynyt
julistettaan oppiaan, valtion N presidentti osasi kuitenkin olla hiljaa
näkemyksestään. Julkisesti hän julisti tekevänsä kostoiskun samalla tai
suuremmalla voimalla, mutta hän kuitenkin kirjoitti salaiseen
päiväkirjaansa, ettei hän tekisi kostoiskua, jos vastustaja laukaisisi
koko ohjusarsenaalinsa.

Aikaa myöten Y:n vakoojat saivat N:n presidentin salaisen päiväkirjan
käsiinsä, ja koska planeetan vakoiluverkostot olivat huomattavan
tehokkaita, N:n vakoilijat saivat selville, että Y:n vakoilijat olivat
saaneet päiväkirjan käsiinsä. Niinpä N:n salainen palvelu ymmärsi, että
maailmanrauha on järkkynyt, koska Y tietää, että he voivat tuhota N:n
mantereen seuraamuksitta, ja niinpä N:n salainen palvelu murhasi N:n
presidentin.

N:n presidentti oli ollut kaikin puolin tavallinen ihminen, ei
huippuälykäs, mutta ei aivan tyhmäkään, mutta siitä huolimatta hän oli
omaksunut Notalpin opin. Niinpä N:n salainen palvelu päätyi siihen
tulokseen, että seuraavan presidentin on oltava typerä, ettei hän
varmasti pystyisi omaksumaan Notalpin oppia sekä luonteeltaan
sotaintoilija, että hän varmasti tekisi kostoiskun tarvittaessa. Näin
planeetan rauha säilyisi. Typeristä sodanlietsojista ei tietenkään ollut
pulaa, joten myös N sai pian uuden presidentin.

N:n uusi presidentti alkoi, koska oli typerä sodanlietsoja, uhkailla
Y:tä ohjusiskulla. Y:n salainen palvelu alkoi pelätä, että isku tulisi,
ja olisi ensiarvoisen tärkeää, että Y:n presidentti tekisi kostoiskun
tarvittaessa. Niinpä he murhasivat Y:n presidentin ja korvasivat hänet
uudella, joka oli typerämpi ja pahempi sodanlietsoja kuin N:n presidentti.

Näin planeetta suistui jälleen kilpavarusteluun. Tällä kertaa
kilpavarustelun kohteena ei ollut ydinohjusten kauheus, niitähän
kummallakin osapuolella oli tarpeeksi, vaan tärkein sotilasstrateginen
seikka: Se, kumman presidentti on tyhmempi ja pahempi sodanlietsoja.
Kauhun tasapaino-opin mukaan planeetan rauha saatiin säilytettyä vain
pysymällä mukana kilpajuoksussa murhata presidenttejä ja korvata ne
uusilla, entistä typerämmillä ja pahemmilla sodanlietsojilla. Mitä
tyhmempi sodanlietsoja vastapuolen presidenttinä oli, sitä suurempi oli
hyökkäyksen riski, ja sitä tärkeämpää oli taata, että myös oma
presidentti oli tyhmä sodanlietsoja, joka varmasti tekee kostoiskun
tarvittaessa.

Planeetan asukkaille kehityskulkyu merkitsi kurjuutta, koska
sisäpolitiikassa presidenttien tyhmyys merkitsi huonoja päätöksiä.
Planeetan asukkaat kuitenkin hyväksyivät kurjuuden, koska he ymmärsivät,
että on välttämätöntä planeetan rauhalle, että presidentit ovat tyhmiä
sodanlietsojia. Onhan kurjuus parempi kohtalo kuin ydintuho.

Vielä tänäkin päivänä tuo kilpavarustelu jatkuu. Sen loppua ei ole
näkyvissä, koska onhan tunnettua, että älyllisten olioiden tyhmyydellä
ei ole rajaa. 



\otsikko{Maskit}
\addcontentsline{toc}{section}{Maskit}



Ennen Timpan syntymää hänen vanhempansa olivat lukeneet huolellisesti kasvatusoppaita. He olivat oppineet, kuinka lapselle pitää puhua, kuinka lapselle pitää antaa palautetta, kuinka häntä pitää kehua osaamisestaan ja moittia pienistä lipsahduksista moraalittomuuden puolelle.

Ensimmäiset kuusi vuotta Timpan kasvatusta sujuivatkin hyvin. Timpasta kasvoi fiksu ja kiltti lapsi, joka osasi asioita ja käyttäytyi hyvin. Varsinainen kasvatusoppaiden ihannelapsi siis. Timpan elämän kuudentena vuotena hänen pikkusiskonsa oli kuitenkin kolmevuotias. Vanhemmat kohtelivat pikkusiskoa eri tavoin kuin Timppaa, kuten kasvatusoppaat neuvovat eri ikäisiä lapsia kohdeltavan. Pikkusisko sai kehuja helpommin kuin Timppa, ja hänen lipsahduksiaan katsottiin enemmän läpi sormien, aivan kuten Timpan lipsahduksia oltiin katsottu läpi sormien samanikäisenä.

Timppaa asia kuitenkin vaivasi. Hän koki, että hänen vanhempansa olivat hänen pikkusiskoaan kohti eri persoonia kuin häntä kohti. ''Pikkusiskon kanssa tekemisissä ollessaan teeskentelevät jotain, mitä he eivät todellisuudessa ole'', Timppa päätteli. Tämä kuitenkin johti kammottavaan päätelmään: ''Entä jos he esittävät minullekin jotain, mitä he eivät todellisuudessa ole?''

Aika pian Timppa päätyi siihen, että tämä tosiaan piti paikkansa. Mielessään hän nimesikin tällaisen lasten kohtelun maskiksi. Timpan yritykset päästä vanhempien maskin läpi torjuttiin, ennemmin auktoriteetin voimalla kuin selittäen. Timppaa jäi vaivaamaan se, mitä hänen vanhempansa hänestä todellisuudessa ajattelivat. Olivatko hänen saamansa kehut aidosti annettuja, vai pelkästään osa maskia? Tähän kysymykseen Timppa ei osannut vastata, kehittelipä vain mielessään erilaisia hypoteeseja vanhempien todellisesta persoonasta. Hetken aikaa hän ajatteli, että suuttuessaan vanhemmat riisuvat maskinsa ja esiintyvät sellaisina kuin todellisuudessa ovat, mutta tämän ajatuksen hän hylkäsi liian hirveänä.
\newline

\noindent Kouluun mentyään Timppa havaitsi, että opettaja piti samanlaista pedagogista maskia kuin hänen vanhempansakin. Opettaja painotti niin vahvasti ahkeruuden, läksyjen teon, sääntöjen noudattamisen ja sen sellaisen tärkeyttä. Timppa myös huomasi, että muut lapset omaksuivat maskin ollessaan tekemisissä opettajan kanssa. He teeskentelivät ahkeraa, sääntöjä noudattavaa ja niin edelleen, mutta kun opettajan silmä vältti, muut lapset sitten riisuivat tämän maskin ja riehuivat. Muut lapset eivät kuitenkaan tuntuneet huomaavan, että koulussa opettaja piti kasvoillaan maskia, vaan kuvittelivat opettajan koulumaskin tämän oikeaksi persoonaksi.

Timppakin omaksui koulumaskin. Kuten vanhemmilleen, hän teeskenteli myös opettajalle, ettei huomannut tämän pitävän kasvoillaan maskia. Kiltin, kuuliaisen ja ahkeran maskia hänen ei kuitenkaan tarvinnut pitää, koska hyvin kasvatettuna hän oli luonnostaan sellainen.

Timpan vanhemmat säännöstelivät hänen kanssakäymistään muiden lasten kanssa, ja hän pääsi osallistumaan muiden lasten rajuihin leikkeihin vain aika-ajoin. Näin ollen hän ei päässyt näkemään muiden oppilaiden vapaa-aikapersoonien maskinomaisuutta, vaan kuvitteli tällöin olevansa tekemisissä aitojen ihmisten kanssa. Tämä vaivasi Timppaa. Hän tiesi, että aikuisena hän ei enää olisi tekemisissä pedagogisten maskien kanssa, ja niinpä hänestä tuntui, että koska hänen kosketustaan kaveriporukkaan säännösteltiin, hän ei kunnolla oppinut olemaan tekemisissä aitojen ihmisten kanssa, pelkästään maskien.

Kaveriporukassa Timppa omaksui myös ensimmäisen tietoisen maskinsa. Koska porukassa ei arvostettu ahkeruutta ja läksyjen tekoa, hän alkoi teeskennellä, ettei tehnyt koulun eteen yhtään työtä, vaan hänen saamansa kympit olivat puhtaasti lahjakkuuden ansiota.
\newline

\noindent Myöhäisteini-iässä Timpan kodin säännöt vapautuivat, ja hän sai olla enemmän tekemisissä kavereidensa kanssa. Tällöin Timppa teki järkyttävän havainnon: Vapaa-ajalla kaverit eivät olleet aitoja ihmisiä, vaan pitivät mitä erilaisimpia maskeja. Erityisesti eri ihmisten kanssa tekemisisä ollessaan he pitivät eri maskeja. Esimerkiksi ollessaan tekemisissä tyttöystäviensä kanssa Timpan kaverit vaikuttivat suhtautuvan näihin paljon palvovammin kuin silloin, kun nämä eivät olleet paikalla. Aikuisten kanssa puhuttiin asiallisemmin kuin saman\-ikäisten, ja kaveriporukassa teeskenneltiin rempseämpää kuin muuten.

Timppaa kuitenkin kiinnosti aito ihmisyys.
Niinpä hän kehitti aivan oman menetelmänsä muiden ihmisten maskien riisumiseen. Menetelmä perustui logiikkaan. Valhetta on hyvin vaikea saada sisäisesti ristiriidattomaksi ja ristiriidattomaksi yleisesti tunnettujen tosiasioiden kanssa. Niinpä hän kuvitteli, että muiden maskit saa riisuttua osoittamalla pieniä loogisia ristiriitoja heidän käytöksessään.

Näin Timppa saikin muiden maskeja riisuttua. Timpan hämmästys oli suuri, kun alta ei paljastunutkaan aitoa ihmistä, vaan uusi kokonaisuus samanlaisia pieniä ristiriitoja. Maskin alla olikin siis toinen maski. Kun Timppa riisui tämän maskin, alta paljastui taas uusi maski ja niin edelleen. Tällöin Timppa tajusi kauhukseen, mitä ihmisyys on: Ei ole aitoa ihmistä, jonka suojaksi maskeja rakennetaan, vaan ihmisen persoona koostuu sisäkkäisistä kerroksista maskeja, jotka suojaavat toinen toistaan. Aivan kuin sipuli.




\otsikko{Keikka mikä keikka}
\addcontentsline{toc}{section}{Keikka mikä keikka}




Astuin teleportista kadulle, ja silmiini osui välittämästi ovi, jota etsinkin. ''Paranormaali Instituutti'', kirjaimet loistivat ovesta kadun toiselle puolelle saakka. Kutsuivat itseään instituutiksi, vaikka todennäköisesti kyseessä oli parin miehen lafka. Valistusaika oli kuusisataa vuotta sitten, ja tieteellinen ajattelu oli saanut silloin alkunsa. Kolmessa sadassa vuodessa se oli noussut maailmaa pyörittäväksi voimaksi. Siitä huolimatta vieläkin löytyy hörhöjä, jotka uskovat yliluonnolliseen.

Olin kuitenkin velkaantunut hyperpokeria pelaamalla, ja tarvitsin kipeästi rahaa. Bisnestä oli tehtävä, vaikka sitten hörhöjen kanssa.
\newline

\noindent Astuin ovesta sisään. Vastassani oli pienehkö huone, jonka kaikki seinät olivat täynnä paperisia kirjoja pullollaan olevia kirjahyllyjä. Huoneen keskellä oli pöytä, ja sen ääressä oli mies lukemassa paperista kirjaa. Miehen hiukset olivat jo harmaantuneet, ja hän oli pukeutunut asuun, joka kolmekymmentä vuotta aiemmin oli ollut academian suosiossa. Ei siis mikään tavanomainen parikymppinen nuoruudenhairahduksena parapsykologiaan hurahtanut.

''Yksitysetsivä Pyry Tahvanainen'', esittäydyin, ''teillä oli keikka minulle.''

Mies katsoi minuun päin ja sanoi: ''Tervetuloa.''

''Oletteko kuulleet meistä?'' mies jatkoi.

''En'', vastasin.

''Olemme erikoistuneet kutsumaan demoneja. Monta kertaa olemme olleet lähellä menestystä, mutta käyttämämme kirjoitukset ovat osoittautuneet epäluotettaviksi. Tällä kertaa olemme saaneet tietoa vanhoista kirjoituksista, joiden avulla demonien kutsuminen takuuvarmasti onnistuu'', mies jatkoi.

''Ja minuun tämä liittyy kuinka?'' tiedustelin.

''Tahdomme teidän kaivavan nuo kirjoitukset meille'', mies vastasi.

Sehän sopi minulle. Tunnen verkon salaisimmatkin sopukat, arkistot ja hakupalvelut.

''Ja kirjan nimi on?'' kysyin.

''Omana aikanaan kirjoitukset tunnettiin nimellä Dungeons and Dragons'', mies kertoi.

Selvitimme vielä sen, että kirjoitus sijoittui 1970- ja 1980-lukujen taitteeseen ja sovimme palkasta.
\newline

\noindent Kotona avasin päätteeni ja hain englanninkielisen Wikipedian vuoden 2015 version. Tuohon aikaan Wikipediasta alkoi jo löytyä kaikki olennainen. Kirjoitin hakusanaksi ''Dungeons and Dragons'', ja kone löysi heti kirjoitusta käsittelevän dokumentin. Heti alussa kerrottiin, että kyseessä on role playing game. Klikkasin sanaa ''role playing game'' ja sain selville, että kyse on eräänlaisesta kollektiivisesta tarinankerronnasta.

En aivan käsittänyt, mikä yhteys kollektiivisella tarinankerronnalla on demonien kutsumiseen, joten jatkoin Dungeons and Dragons -artikkelin lukemista. Sain selville, että pelissä kerrottiin tarinoita, jotka sijoittuivat magiaa sisältävään mielikuvitusmaailmaan. ''Kai kuka tahansa osaa tehdä eron oikeaksi väitetyn okkultistisen magian ja tarinan mielikuvitusmagian välillä? Ei kai tämä voi olla se linkki'', ajattelin.

Jonkun ajan päästä silmäni osuivat linkkiin ''Role playing game moral panic'', ja uteliaisuuttani klikkasin sitä. Sain selville, että jotkut kristityt tahot olivat 1980-luvun alussa kuvitelleet, että roolipelit, Dungeons and Dragons etunenässä, ovat jonkunlainen tapa johdattaa nuoria okkultismiin, ja kristitythän eivät tunnetusti voi sulattaa okkultismia. Kristityt eivät artikkelin mukaan olleet tehneet eroa todelliseksi ajatellun magian ja roolipelin mielikuvitusmaailman magian välillä. 

Roolipeli ei ollut väittänyt pelissä esiintyviä demoneja oikeiksi, vaan se tunnusti ne avoimesti mielikuvituksen tuotteiksi. Kristityille tämä ei kuitenkaan ollut kelvannut vakuutukseksi pelin okkultismin avoimesta mielikuvitusluonteesta. 1980-luvun alussa olikin Yhdysvalloissa ollut lukuisia huolestuneiden vanhempien muodostamia roolipelienvastustamisjärjestöjä.

Vuoden 1935 jälkeen tehdyt teokset ovat yhä tekijänoikeuden alaisia, ja niinpä itse Dungeons and Dragonsia ei avoimesta netistä löytynyt. Yliopistoilla on kuitenkin tutkimuskäyttöä varten omat arkistonsa kaikesta koskaan julkaistusta materiaalista. Niinpä murtauduin Oxfordin yliopiston palvelimelle ja latasin sieltä Dungeons and Dragonsin kaikki painokset vuosilta 1970-2000. Tallensin ne muistisirulle, ja siru kädessäni teleporttasin takaisin Paranormaalin Instituutin tiloihin.
\newline

\noindent Paranormaalissa Instituutissa sama mies oli taas kumartuneena saman pöydän äärelle. Tällä kertaa hän ei lukenut mitään, vaan raapusti merkkejä paperille.

''Ai sinä taas... tervetuloa'', mies kohotti päätään, ''olin juuri tekemässä numerologisia laskelmia.''

Hämmästyttävää, että joku teki numerologisia laskelmia käsin. Verkossa naistenmakasiinit olivat pullollaan skriptejä, jotka tekivät nuo laskelmat automaattisesti. Vaikka olisikin käyttänyt jotain omaa laskentamenetelmää, tietokone olisi tehnyt tarvittavan skrpitin käden käänteessä. Huuhaatahan nuo laskelmat joka tapauksessa olivat, joten olisi ollut sama heittää laskun tulos nopalla.

Selitin miehelle, että Dungeons and Dragons on järjestelmä kollektiivista tarinankerrontaa varten, ja okkultistiset yhteydet kristityt olivat tavalliseen tapaansa paisutelleet tyhjästä. Vaadin kuitenkin maksua, koska minulla oli pyydetyt kirjat mukanani muistisirulla.

En ollut uskoa korviani, kun mies vastasi: ''Sinä et nyt käsitä eroa eksoteerisen ja esoteerisen välillä. Suurelle yleisölle, eksoteerisesti, Dungeons and Dragons esitettiin kollektiivisen tarinankerronnan välineenä. Sen tekijät olivat kuitenkin kokeneita okkultisteja, ja niinpä he kätkivät teokseen ohjeet demonien kutsumiseksi. Ne aukeavat vain vihityille, esoteerisesti. Amerikkalaiset kristityt saivat vihiä teoksen todellisesta luonteesta, ja he eivät tunnetusti hyväksy muuta esoteerista kuin oman Jumalansa. Muu esoteerinen on heidän mielestään Saatanasta.  He aloittivat moraalipaniikin rajoittaakseen kirjoitusten leviämistä. Pelin tekijät saivat kuitenkin lopuksi suuren yleisön uskomaan, että kyse on viattomasta pelistä, ja kirjoitukset levisivät.''

Kaikenlaisia teorioita hörhöt sitten voivatkin kehittää, että saavat itseltään oikeutuksen omiin uskomuksiinsa.

''Oletteko te sitten vihittyjä?'' kysyin.

''Emme varsinaisesti'', mies vastasi, ''mutta olemme kokeneita okkultisteja, ja saamme koodin varmasti purettua.''

Sirulla tuomiini kirjoihin mies oli ainakin vilkaisun jälkeen tyytyväinen ja palkka taskussa poistuin Paranormaalista Instituutista. Helppoa rahaa.




\otsikko{Narrin taival}
\addcontentsline{toc}{section}{Narrin taival}



\aliotsikko{Hirtetty}

{\em Hirtetty roikkuu pää alaspäin jalkaansa sidotusta narusta. Hirtetty ei pääse liikkumaan, mutta perspektiivistään hän näkee asiat odottamattomassa valossa. Kortti symbolisoi sitä, kuinka jumiuduttuamme joudumme tarkastelemaan asioita toisin kuin ennen.}
\newline

\noindent Sirpa oli jumissa elämänsä kanssa. Hän oli vastikään jättänyt miesystävänsä ja menettänyt työpaikkansa. Työttömyyden myötä rahahuoletkin painoivat.

''Miksiköhän elämäni aina ajautuu tällaiseksi'', Sirpa ajatteli, ''toistankohan jotain toimimatonta kaavaa?''

Sirpa ei pystynyt tunnistamaan kaavaa, mutta uskoi, että sellainen on olemassa. Kaavan korvaaminen toisella tuntui tunnistamattomuuden takia mahdottomalta.

''Olisi varmaan parempi toimia täysin satunnaisesti kuin toistaa epäonnistuvaa kaavaa'', Sirpa pohti.

Mutta kuinka toimia satunnaisesti? Ihmisellä on hämmästyttävä taipumus toimia kaavamaisesti myös silloin kun hän pyrkii satunnaisuuteen. Tarvittaisiin siis jokin ulkoinen satunnaisuutta tuottava työkalu.

''Jokin ennustusmenetelmä'', Sirpa keksi, ''nehän perustuvat satunnaisuuteen.''

Jos hän antaisi ennustusmenetelmän ehdottaa itselleen toimintatapoja, hän saisi päätöksiinsä satunnaisen komponentin.

Sirpa tutki ennustusmenetelmiä netistä ja lopuksi löysikin esittelyn Tarot-korttien tulkintaopaskirjasta, joka lupasi korttien tulkintojen perustuvan feminismiin, jungilaiseen symboliikkaan, syvyyspsykologiaan, eri kansojen mytologioihin ja esoteerisiin Tarot-oppeihin.

''Juuri tämän älyllisen kaliiberin järjestelmää tarvitsen'', Sirpa päätti.

\aliotsikko{Narri}

{\em Narri on matkansa alussa. Kaikki vaihtoehdot ovat avoimia hänelle, eikä hän ole sulkenut mitään pois. 
Korttii symbolisoi myös valmiutta uudestisyntymiseen.}
\newline

\noindent Sirpa oli nyt lukenut tilaamansa Tarot-oppaan ja hankkinut Tarot-kortit. Kädet vapisten hän levitti ensimmäisen pöytänsä. Pöydälle määrättyyn kuvioon jaettuja kortteja kutsutaan pöydäksi.

Koska Sirpa ei varsinaisesti uskonut korttien tulkitsijan mystiseen intuitioon, hän oli jättänyt joitain rituaaleja pois. Hän sekoitti kortit kuin ne olisivat olleet pelikortteja ja jakoi pöydäksi yksinkertaisesti kymmenen sekoituksen jälkeen pakan päällä olevaa korttia. Opas neuvoi, että sekoitetut kortit olisi pitänyt levittää kuvapuoli alaspäin viuhkaksi ja antaa intuition johdattaa valitsemaan sieltä sun täältä kymmenen korttia.

Sirpa kysyi mielessään ''Saanko pian uuden miesystävän'' ja alkoi tulkita kortteja tämän kysymyksen valossa. Jokainen pöydän kymmenestä paikasta merkitsi tiettyä aspektia hänen elämässään: Mennyttä, lähitulevaisuutta, omaa vaikutusta, muiden vaikutusta ja niin edelleen. Paikkaan sattunut kortti kuuluikin tulkita tämän aspektin valossa. Kaikista  pöytään sattuneista korteista ja niiden paikosta kuului myös muodostaa vastauksen kysymykseen antava kokonaisuus.

Sirpa havaitsi, että tämä tulkitsemisprosessi oli mielenkiintoinen peli. Korttien merkitykset jättivät aika paljon tulkinnanvaraa, ja merkitysten, paikkojen, oman elämätilanteen ja kysymyksen yhteensovittaminen oli juuri sopivan vaikea haaste. Ei liian vaikea eikä liian helppo.

Tulkittuaan kortit Sirpa tuli siihen tulokseen, että niiden mukaan lähitulevaisuudessa luvassa oli vetäytymistä ja sisäänpäinkääntymistä, mutta pitkällä aikavälillä hän pääsisi harmoniaan tunne-elämänsä kanssa.

\aliotsikko{Maljojen kahdeksikko} 
{\em Maljojen kahdeksikko kuvaa väsymystä lyhytnäköiseen tunne-elämän tavoitteiden tyydyttämiseen. Se kuvaa tilannetta, jossa luvatut nautinnot ovat osoittautuneet näennäisiksi, ja on aika kääntyä poispäin.
}
\newline

\noindent Parissa viikossa Sirpa kehittyikin taitavaksi sepittämään tarinoita korttien merkitysten, paikkojen, elämäntilanteensa ja esitetyn kysymyksen pohjalta. Hän oli kysynyt korteilta eri aspekteja rakkauselämästään, työnhakumahdollisuuksistaan, opiskelujen uudelleenaloittamisesta, rahahuolistaan ja ystävyyssuhteistaan. Vastaukset tulivat nopeasti.

Sirpa oli kuitenkin huomannut, että vastaukset noudattivat kaavaa. Vaikka kortit oltiin jaettu pöytään satunnaisesti, vastaukset eivät olleet satunnaisia. Tämä johtui siitä, että korttien merkitykset oltiin laadittu niin, että ne osoittivat aina samaan suuntaan.

Tarot-kortit jakautuvat suuren arcanan ja pienen arcanan kortteihin. Suuren arcanan kortit muodostavat henkisen kehityksen jatkumon, joka alkaa narrista, tiensä alussa olevasta kulkijasta ja päättyy yksilön tasapainoon maailmankaikkeuden kanssa. Matkaa tehdään mm. maailmallisen pärjäämisen, sisäänpäinkääntymisen ja elämän perinpohjaisen ravistelun kautta. Sattuipa pöytään mikä suuren arcanan kortti tahansa, se merkitsi aina jotain tiettyä vaihetta samalla narrin taipaleella.

Pienen arcanan kortit muodostavat neljä eri jatkumoa: Tunne-elämän jatkumon, älyllisen elämän jatkumon, materiaalisen jatkumon ja voiman jatkumon. Myös näiden korttien merkitykset on laadittu samaan suuntaan osoittaen. Tunne-elämän jatkumo ja materiaalinen jatkumo ovat ''vaikeuksien kautta voittoon'' -jatkumoita, jossa pienten vastoinkäymisten jälkeen jatkumoiden viimeiset kortit lupaavat kaikkea hyvää, kun taas älyllisen elämän jatkumo ja voiman jatkumo ovat ''kohtuus kaikessa'' -jatkumoita, joissa loppupään kortit osoittavat vaikeuksia ko. asioiden liiallisen painottamisen myötä. Sattuipa pöytään mikä pienen arcanan kortti tahansa, kortin moraalinen sävy oli aina sama: Ollaan jossain kohdassa yhtä neljästä jatkumosta.

\aliotsikko{Kuolema}
{\em Kuolema-kortti symbolisoi sitä, että on aika jättää jokin asia taakse, antaa sen kuolla. Asian taakse jättäminen mahdollistaa siirtymisen uuteen.}
\newline

\noindent Syksyllä Sirpa oli aloittanut opiskelut uudessa oppilaitoksessa. Elämä tuntui taas hymyilevän, asiat olivat uusia ja jännittäviä. Hän oli pitkään harkinnut tietokoneohjelmointioppilaitoksen ja kuvataideoppilaitoksen välillä, mutta päätynyt lopulta jälkimmäiseen.

Aloittaessaan Tarot-korttien käytön Sirpa oli luvannut itselleen, että hän ei varsinaisesti uskoisi kortteihin. Hän antoi niiden kertoa mahdollisia toimintatapoja ja vaihtoehtoja itselleen, mutta lopullisen päätäntävallan Sirpa oli kuitenkin päättänyt pitää itsellään. Kun hän nyt pohti oppilaitoksen valinnassa käyttämiään motiiveja, hän yllätyksekseen huomasi, että se, että kortit olivat rummuttaneet tunne-elämäpolun olevan ''vaikeuksien kautta voittoon''-polku, ja älyllisen polun johtavan liian runsaasti kuljettuna tuhoon, oli vaikuttanut hänen oppilaitoksen valintaansa.

Sirpa päätti, että hän ei osannut kuitenkaan suhtautua Tarot-kortteihin riittävän kepeästi. Oli siis aika sanoa hyvästit korttien tulkitsemiselle.





\otsikko{Lavealla tiellä}
\addcontentsline{toc}{section}{Lavealla tiellä}



{\em Yläbaman osavaltiossa vuonna 1962.}
\newline

\noindent ''On vain kaksi tietä'', pappi saarnasi, ''toinen tie on lavea. Se on helppo kulkea. Nopea. Vaivaton. Täynnä nautintoja ja mielihyvää. Mutta se tie päättyy Helvettiin. Toinen tie on kapea. Se on karu ja kivikkoinen. Hidas kulkea. Vaativa. Mutta se tie päättyy Taivaaseen. Olette nyt kapealla tiellä, mutta muistakaa, että kun astutte tästä huoneesta ulos, olette heti alttiita houkutuksille. Saatana yrittää houkutella teitä lavealle tielle lupaamalla nautintoja. Lupaamalla mielihyvää...''

Jake kuuli papin sanat vain hämärästi. Hänen ajatuksensa olivat muualla. Hän oli aloittanut kyseenalaistamalla ehtoollisleivän muuttumisen Kristuksen ruumiiksi ja sen, että yksi Jumala voi ilmetä kolmena persoonana. Sitten hän oli kyseenalaistanut sen, että yhden olennon ristinkuolema voi sovittaa koko ihmiskunnan synnit.

Saarnan loppuun mennessä Jake oli jo päätynyt tieteelliseen materialismiin. Näissä ajatuksissa hän poistui kirkosta.
\newline

\noindent ''Maailmallinen ihminen'', Jake havahtui kotiin päästyään, ''en usko Jumalan olemassaoloon, joten olen maailmallinen ihminen. Mitähän maailmalliset ihmiset oikein tekevät?''

Jake kävi mielessään läpi papin saarnoja ja muisti, että maailmalliset ihmiset polttavat tupakkaa, juovat alkoholia ja harrastavat esiaviollisia sukupuolisuhteita. Niinpä Jake kävi ostamassa läheisestä kaupasta askin Camelia ja sytyttimen.

Päästyään ulos kaupasta Jake yritti sytyttää savuketta. Hän teki kaiken niin kuin oli elokuvissa nähnyt tehtävän, mutta savuke ei syttynyt. Jake yritti ja yritti.

''Jos heität yhden röökin, voin neuvoa sinua'', vierestä seurannut spurgu sanoi.

Saatuaan savukkeen ja annettuaan ohjeen, että tupakkaa pitää hiukan imaista sytytettäessä, spurgu poistui tyytyväisenä paikalta. Ohjeen avulla Jake saikin tupakan palamaan, ja vetäisi kunnon henkoset.

Henkosten vetämisoperaatio päättyi kammottavaan yskimiskohtaukseen. Jake oli kuitenkin sitkeä synnintekijä. Yhä uudelleen hän imi savua ja yhä uudelleen hän yski sen ulos. Lopulta Jaken sitkeys petti, ja hän totesi, että tämä synti ei taida sopia hänelle.

Jake heitti tupakat roskiin ja ajatteli, että jos kerran tupakan polttaminen ei onnistu, myös marijuana on poissa laskuista. Hän kävi ostamassa litran lekan viskiä.
\newline

\noindent Kotiin päästyään Jake avasi lekan ja ryhtyi ottamaan huikkaa. 

''Ottamaan huikkaa'', Jake ajatteli, ''enpä ole käyttänyt tätä ilmausta aiemmin, mutta näin kai maailmalliset ihmiset puhuvat. Ainakin yhdessä elokuvassa käytettiin tätä ilmaisua.''

Pahaltahan viski maistui, mutta ottamalla lyhyitä siemauksia Jake sai tyhjennettyä koko pullon. Eipä aikaakaan, kun Jaken päässä alkoi pyöriä. Jalat pettivät, ja Jake kaatui. Tämän jälkeen Jake hyvin nopeasti menetti tajuntansa.
\newline

\noindent Jake heräsi kaameaan päänsärkyyn ja huomasi makaavansa oksennuslammikossa. Siivotessaan oksennusta Jake ajatteli, että eihän tämä nyt eroa niin paljon siitä, kuinka hän uskovaisena oli siivonnut kirkkoa jumalanpalveluksen jälkeen.

Jake tuli siihen tulokseen, että tämäkään synti ei sovi hänelle. Seuraavaksi pitäisi siis kokeilla esiaviollista sukupuolisuhdetta. Mutta mistä sellaisen esiaviollisen sukupuolisuhteen löytäisi? Jake kävi mielessään läpi papin saarnoja, ja muisti tämän aina maininneen, kuinka Bikers' Bar on oikea paheiden pesä. Sinne siis, kunhan kankkusesta on ensin selvitty.
\newline

\noindent Jake tilasi tuoremehun ja katsoi pöytiin. Eräässä pöydässä oli kolme nuorta naista. Hiukan liian meikattuja ja laitettuja Jaken makuun, mutta sellaisia kai maailmalliset naiset olivat. Jake lähestyi naisia ja ehdotti:

''Hyvät neidit, sopisiko jollekin teistä esiaviollinen sukupuolisuhde?''

''Sööttihän sinä olet'', eräs neideistä vastasi, ''mutta sinun on paras poistua ennen kuin poikaystävämme tulevat paikalle. Hei, tuollahan he ovat!''

Samaan aikaan baariin oli astumassa kolme bandanoihin ja nahkaliiveihin sonnustautunutta kaapinkokoista karjua. Jake katsoi parhaaksi poostua paikalta.

''Täältä ei siis esiaviollista sukupuolisuhdetta saa'', Jake ajatteli, ''mitähän muita paikkoja olisi?''

Jake muisti, kuinka pappi oli aina saarnannut Pine Lanen portoista. Sinne siis.
\newline

\noindent Pine Lanella Jake huomasikin yhden naikkosen, joka oli vielä räikeämmin maalattu kuin neidit baarissa.

''Tällaisia ne maailmalliset naiset näköjään tosiaan ovat'', Jake ajatteli, ''ei auta muuta kuin tyytyä tähän.''

Ääneen Jake sanoi: ''Hyvä neiti, sopisiko teille esiaviollinen sukupuolisuhde?''

''Jätetään se avio-osa pois'', neiti vastasi, ''mutta sukupuolisuhde maksaa viisikymmentä dollaria varvi. Maksu etukäteen.''

Jake antoi rahat, ja neiti meni viereiseen rakennukseen. Lupasi hakea Jaken varveja varten, kunhan olisi saanut paikat järjesteltyä.

Jake odotti ja odotti, mutta neiti ei vain palannut hakemaan Jakea. Lopulta Jake kyllästyi ja poistui viisikymmentä dollaria köyhempänä.
\newline

\noindent Palattuaan kotiinsa Jake ajatteli: ''Tupakan poltto, alkoholin juominen ja esiaviollinen sukupuolisuhde eivät siis onnistuneet. Miten ihmeessä minä nyt voin olla maailmallinen ihminen?''

Jake muisteli papin saarnoja, ja lopulta hän muisti papin kertoneen, että maailmalliset ihmiset tekevät homoseksualistisia elämäntaparatkaisuja.

''Se on nyt ratkaistu'', Jake ajatteli, ''tästä lähtien minä olen homoseksualisti. Mutta mitä homoseksualistit oikein tekevät?''

Jake muisteli papin saarnoja, ja lopulta mieleen tuli, että pappi oli varoitellut paikasta nimeltä Gay Club. Sinne siis.
\newline

\noindent Tilattuaan tuoremehun Jake katsasti pöytiä ja huomasi eräässä pöydässä viiksekkään miehen, joka oli sonnustautunut koppalakkiin ja nahkaliiviin. Jake meni pöytään ja sanoi:

''Päivää. Oletko sinä tehnyt homoseksualistisen elämäntaparatkaisun? Minäkin olen homoseksualisti.''

''Niin voisi sanoa'', mies vastasi, ''mennään tuonne vessaan niin voit ottaa minulta suihin. Homoseksualistit tekevät niin.''

''Tämä on varmaan sitä papin varoittelemaa oraaliyhdyntää'', Jake ajatteli.
\newline

\noindent Vessassa mies avasi housunsa ja paljasti elimensä. Mies osoitti, että Jaken pitää polvistua. Jake tekikin niin ja alkoi imeä elintä.

Elin tuntui kuitenkin Jaken suussa vastenmieliseltä, ja aina vähän imettyään Jaken täytyikin sylkäistä elin suustaan ja yskiä ja kakoa.

''Miten ihmeessä tämä voi olla näin vastemielistä'', Jake ajatteli samalla, ''olenhan tehnyt homoseksualistisen elämäntaparatkaisun.''

 Mies seurasi tilannetta useamman imemis- ja kakomisjakson ajan. Lopulta hän kuitenkin totesi ''Saatanan hetero!'' ja poistui paikalta.
\newline

\noindent Kotiin palattuaan Jake ei enää keksinyt uusia maailmallisia tekoja. Koko maailmallinen elämäntapa alkoi tuntua hänestä epäilyttävältä, ja hän päätti palata seurakunnan hellään huomaan.

''Ei enää parane epäillä Jumalan olemassaoloa'', Jake ajatteli, ''ei minusta ole maailmalliseksi ihmiseksi.''

Seurakunta ottikin tuhlaajapojan avosylin vastaan, ja Jake eleli kunnollisena kristittynä. Kun seurakunnan pappi siirtyi eläkkeelle, Jake otti hänen paikkansa saarnamiehenä. Seurakuntalaiset olivat muuten tyytyväisiä Jaken saarnoihin, mutta yhtä asiaa he eivät ymmärtäneet: Miksi Jake ei koskaan muistuttanut heitä siitä, että lavea tie on helppo kulkea ja täynnä nautintoja?





\otsikko{Yhden markan ooppera}
\addcontentsline{toc}{section}{Yhden markan ooppera}



\aliotsikko{Alkusoitto}

Raipe astuu Esson baariin. Ehkä hän maksaa kahvinsa minulla ja pääsen pois hänen perstaskustaan. Näissä maaseutubaareissa on usein söpöjä farmarintyttäriä myyjinä, ja ehkä pääsen sellaisen käsien kautta baarin kassakoneeseen.

Viimeiset kolme kuukautta olen homehtunut jyväjemmarin perstaskussa. Olisikin edes istuvat housut, mutta hyvin usein huomaan valuneeni housujen mukana alas pitkin hänen persettään. Ja ne pierut! Kerta toisensa jälkeen olen joutunut toteamaan kaasupurkauksen suhahtavan ohitseni. Onneksi on edes nahkainen lompakko suojana suolikaasuja vastaan.

Raipe kävelee baarin tiskille päin. Kolahtelen lompakossa viidenkymmenen pennin kolikkoa vasten. Mutta ei, Raipe ei pysähdy tiskille. Hän kävelee sen ohi. Hän kaivaa lompakon perstaskustaan ja tarttuu minuun. Kun siirryn ylöspäin, huomaan pajatsokoneen. Raipe työntää minut koneeseen ja lyö. Kärsimys jyväjemmarin perstaskussa on ohi.

Singahdan takaressun tuntumaan, mutta en putoa sinne, vaan kimpoan metallinastasta ylös, ja kolmen markan portin tuntumaan. Vauhtia tuntuu olevan vähän liikaa päävoittoa ajatellen, joten rentoudun vähentääkseni kimmoisuuttani. Jos minulla voitetaan, on riski joutua takaisin Raipen perstaskuun, mutta pitäähän markan kolikolla olla sen verran lojaliteettia laillista omistajaansa kohtaan, että yrittää ansaita tälle voiton.

Singahdan taas ylös kolmen markan voittoportin viereisestä nastasta. Rentoutumiseni ansiosta vauhti on juuri sopiva päävoittoporttiin.

Putoan melkein päävoittoporttiin, mutta vauhti on hiukan liian kova. Kimpoilen aikani sen viereisten nastojen välissä, kunnes putoan portin vierestä alas. Ei voittoa. Kiitos kannatuksesta.

Pajatson taulussa on sen verran tyhjää tilaa, että putoan sinne. Onneksi taulu ei ollut täynnä. Silloin olisin joutunut taas pimeään, koneen uumeniin. Nyt pääsen seuraamaan baarin tapahtumia aitiopaikalta.

\aliotsikko{Pajatson aaria}

Se kyllä pitää sanoa, että tässä kylässä on huonoja pajatsonpelaajia. Jyväjemmarit käyvät baarissa kahvittelemassa ja siinä sivussa lyövät markan tai kaksi pajatsoon. Kukaan ei voita koskaan mitään.

Poikkeus on eräs Jaska, tyhjäntoimittaja, joka käy päivittäin lyömässä itselleen voiton tai kaksi ja menee sen jälkeen tuhlaamaan voittonsa viereiseen krouviin. Näiden voittojen ansiosta valun päivä päivältä alemmas pajatson taulussa ja se hetki lähestyy, jolloin kolahdan koneen voittokaukaloon. Todennäköisesti kohtalonani on joutua Jaskan kaljarahoiksi. Rukoilen mielessäni, että ihme tapahtuisi ja näin ei kävisi. En haluaisi joutua puolialkoholisoituneen hampuusin paheen ylläpitäjäksi.

Meidän tehtävämme taulussa on houkutella pelaajia. ''Katsokaa, olemme tässä ihan tyrkyllä. Lyö vain kolikko ja voitat meidät'', huudamme. Yritän näyttää potentiaalisille pelaajille parhaat puoleni, vaikka se on vaikeaa. Olen nimittäin taulussa klaavapuoli esillä, eikä se ole yhtä edustava kuin kruunapuoleni.

Tämän baarin myyjätyttö on kylläkin söpö. Hänellä on pitkät vaaleat hiukset, jotka lainehtivat hänen olkapäillään, ja otsalla sellainen hiuksista muotoiltu torttu, joka on nyt muodissa. Usein hän on pukeutunut vaaleaan kukkamekkoon. Asu kuin asu, ne korostavat aina hänen vyötäröään, joka on kapea. Ja ne kädet! Ne ovat sirot, sormet ovat pitkät ja ohuet, ja pitkät kynnet on lakattu huolellisesti punaisiksi. Joutohetkinäni unelmoin, että pääsisin noiden sormien käsittelyyn, edes siksi lyhyeksi hetkeksi, jona tyttö siirtäisi minut asiakkaan kädestä kassakoneeseensa.

En kylläkään tiedä, voiko tätä pajatsotyrkyn kohtaloa pitää edistysaskeleena urallani. Ennen Raipen perstaskuun joutumista vietin nimittäin pari vuotta vanhainkodissa, mummeleiden marjapussiringin panoksena. Kiersin mummelilta toiselle, ja yhä uudelleen ja uudelleen minut laitettiin peliin. Vaihtelua elämääni toivat satunnaiset vierailut vanhainkodin kanttiinin kassakoneessa.

Mummeleiden kolikkopussit ovat miellyttäviä paikkoja. Mikäs siellä käsilaukussa oli oleillessa nitropurkin ja kamman välissä. Aivan toista kuin Raipen perstaskussa.

Sitten eräs mummeleista antoi minut lapsenlapsenlapselleen, joka osti minulla merkkareita. Karkkikaupasta jouduin eräälle perheenäidille, ja sieltä Raipelle, joka oli torilla myymässä perunoita. Loput te tiedättekin.

\aliotsikko{Finale}

Olen valunut taulussa jo niin alas, että tarvitaan enää kaksi päävoittoa ja tipun voittokaukaloon. Jaska on taas pelaamassa. Hän on jo ottanut useita pikkuvoittoja, mutta yhä vaan hän jatkaa pelaamista. Liekö sosiaaliviranomaiset niskassa vai mikä järkytys on käynyt, kun tänään tarvitaan tavallista enemmän kaljarahoja.

Jaska lyö päävoiton. Kolikot kilisevät laariin. En putoa vielä, mutta tarvitaan enää yksi päävoitto ja olen Jaskan kaljaraha.

''Äläpä Jaska lyö pajatsoa tyhjäksi'', eräs kahvittelemassa ollut isäntä huikkaa, ''jätä voittoja muillekin.''

Kukaan muu ei koskaan voita, joten asialla ei oikeastaan ole merkitystä. Ilmeisesti häviävätkin pelaajat tarvitsevat edes teoreettisen voitonmahdollisuuden, että kiinnostus säilyisi.

Jaska ei välitä kommentista, vaan poimii kaukalosta markan kolikon uutta lyöntiä varten.

Tällöin isäntä nousee pöydästään, lähestyy Jaskaa ja sanoo käskevään sävyyn: ''Menepä Jaska siitä krouvin puolelle, kun kuitenkin kaljaa haluat. Nuo pajatsorahat eivät ole sinun yksityisomaisuuttasi.''

Jaska säikähtää ja poistuu baarista. Pelastuin! Isäntä palaa pöytäänsä hitain, varmoin askelin.

Eipä aikaakaan, kun Esson pihaan kurvaa bemari. Bemarista astuu ulos juppi rasvalla taakse kammattuine hiuksineen, raybaneineen ja pikkutakkeineen. Hän kävelee sisälle baariin.

Baarissa juppi heittää myyjätyttöön merkitsevän katseen ja kohottaa hiukan raybanejaan. Myyjätyttö punastelee kassakoneen takana ja hihittää hermostuneesti. Selvästi rakkautta ilmassa.

Leveästi juppi kävelee pajatson luo ja lyö markan kolikon koneeseen rehvakkaasti. Se kimpoilee taulussa aikansa ja putoaa päävoittoporttiin. Nyt oli kyllä pelissä enemmän tuuria kuin taitoa. Putoan voittolaariin. Parempi kai on olla jupin perstaskussa kuin jyväjemmarin. Jupin housut ovat sentään tyköistuvat.

Juppi kahmaisee voittorahat kouraansa ja kävelee kahvilan kassalle: ''Nuo mansikkaviinerit näyttävät herkullisilta. Tuollaisia puoliksi hilloontuneita mansikoita. Pistäpä tyttö yksi sellainen ja iso kahvi.''

''Tulee heti'', myyjätyttö vastaa. Vaikka en jupin kourasta näekään tytön kasvoja, voin kuulla punastelun hänen äänessään.

Juppi poimii kourastaan kolikoita maksuksi, ja - voi tätä riemua - hän poimii minut. Pääsen kohta myyjätytön ihaniin sormiin ohikiitäväksi hetkeksi, kun hän laittaa minut kassakoneeseen. Tätä hetkeä olen odottanut siitä lähtien kun putosin pajatson tauluun. Kassakoneesta joudun ehkä taas jonkun jyväjemmarin perstaskuun, mutta en huolehdi siitä nyt. Se on kaukaista tulevaisuutta. Nyt minulle ei ole olemassa muuta kuin tämä hetki ja myyjätytön sirot sormet sekä ihanan punaiset kynnet.





\otsikko{Sotaponnistus}
\addcontentsline{toc}{section}{Sotaponnistus}




\aliotsikko{5. tammikuuta 2287}

Opettajattareni antaa minulle yksityisopetusta pääni sisällä. Vaikka olen jo kaksikymmentäkahdeksanvuotias, minulla on yhä sama opettajatar kuin alakoulussa.

''Laukkusi on vinossa. Pistä se suoraan'', hän sanoo.

''Kyllä, rouva'', vastaan.

Opettajattaren mielestä olen huolimattomin kakara, mitä hän on koskaan nähnyt. Teen kirjoitus- ja laskuvirheitä, en osaa pitää huolta tavaroistani, enkä koskaan muista ulkoläksyjä.

Opettajatar ei anna minun käyttää oikolukuohjelmia, vaan pakottaa minut oikolukemaan ja korjaamaan oman tekstini käsin. En koskaan saa kaikkia virheitä pois. Sama laskujen kanssa. Ymmärrän kyllä kaikkien laskujen perusperiaatteet, mutta kun tulee aika laskea jotain käsin, teen aina huolimattomuusvirheen ja vastaus on väärin.

\aliotsikko{7. tammikuuta 2287}

En enää tiedä, mikä on totta. Toisinaan olen tutkimuslaitoksessa Wienissä, toisinaan olen alakoulun tunnilla. Opettajatar on jostain syystä pääni sisällä eikä luokan edessä.

Tunnit, jolloin saan opetusta vähenevät ja vähenevät. Ehkä kohta siirryn kokonaan todellisuuteen, jossa olen tutkimuslaitoksessa Wienissä.

\aliotsikko{12. tammikuuta 2287}

Psykoosin jäljiltä aivoni ovat sen verran sekaisin, että en pysty vielä työskentelemään. Päivät vietänkin Wienin keskustassa huvitellen. Käyn hyvissä ja eksoottisissa ravintoloissa, elokuvissa ja pelisaleissa. Magneettikenttägolf on suosikkini. Toisinaan vietän tunteja yrittäen pallon saada puikkelehtimaan reikään magneettikenttien läpi.

Tässä välissä voisin kertoa henkilöhistoriastani. Olen aina ollut nopeaälyinen, mutta huolimaton. Alakoulussa matematiikka oli minulle kompastuskivi, koska tein laskuissa niin paljon huolimattomuusvirheitä. Matematiikan ymmärtäminen sinänsä ei tuottanut minulle vaikeuksia.

Aloin pärjätä matematiikassa lukiossa, kun asiat alkoivat olla sen verran haastavia, että nopeaälyisyyteni antoi minulle etumatkan luokkatovereihini verrattuna. Pärjäsin niin hyvin, että jatkoin yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa.

Yliopistossa jatkoin matematiikkaa väitöskirjaan saakka. Huolimattomuuteni aiheutti minulle ongelma, mutta ei ylitsepääsemättömiä. Vaikka laatimissani matemaattisissa todistuksissa oli yleensä typoja, matemaattinen hahmotuskykyni oli sen verran hyvä, että virheet eivät kaataneet todistusteni perusperiaatteita.

Kun sitten Maapallon hallitus haki geometrisesti orientoituneita matemaatikoita salaiseen projektiin, jossa ei tarvitsisi itse kirjoittaa matemaattisia todistuksia, hain heti ohjelmaan ja minut valittiin.

\aliotsikko{24. tammikuuta 2287}

Lääkäri antoi minulle luvan aloittaa nootrooppien käyttö, ja aloitinkin sen. Kestää vielä pari viikkoa, ennenkuin pystyn työskentelemään hyperavaruuden geometrian parissa, mutta pystyn jo tekemään kevyitä harjoituksia. 

Yhteistyökumppanilleni on ilmoitettu, että pystyn aloittamaan työskentelyn parin viikon päästä. Hän ei syö nootrooppeja. Hän tarvitsee tasaisesti kaikkia kykyjä, visuaalista hahmotuskykyä, päättelykykyä, pikkutarkkuutta ja ennen kaikkea kykyä ymmärtää epätäsmällistä kommunikaatiota. Tällaisen kykypaletin saa parhaiten matemaatikon koulutuksella ilman kemiallisia apuneuvoja.


Kevyenä harjoituksena aloin lukemaan Eukleideen Alkeita. Alkeet on tuhansia vuosia vanha geometrian aksiomaattinen esitys. Toisin kun modernit aksiomaattiset järjestelmät, jotka tähtäävät eksaktisuuteen, Alkeet jättää monia asioita intuition varaan. Eukleides esimerkiksi katsoo tiettyjen, oikeasti toisiaan leikkaavien ympyröiden leikkaavan, vaikka leikkauspisteen olemassaolo ei seuraakaan aksioomista. Kirja vilisee vastaavia epätarkkuksia. Ottaen huomioon kirjan ikä kyseessä on kuitenkin huomattava älyllinen saavutus, aksioomajärjestelmien luonne ei ollut kirjoitusajankohtina samalla tavalla selvillä kuin se on nykyään.

Tässä välissä voisin kertoa tutkimusprojektistamme. Kuten tiedätte, ihmiskunta on ollut kymmeniä vuosia alakynnessä sodassa Yaideja vastaan. Pääasiallinen syy heikkoon menestykseemme on se, että ihmiskunnan hyperavaruusmoottorit ovat huonompia.

Pystymme ajamaan turvallisesti hyperavaruudessa hitailla nopeuksilla, mutta kun nopeutta kasvatetaan, avaruusaluksemme tuhoutuvat tietyllä todennäköisyydellä. Kun käytämme nopeutta, jota sotamanöveerit vaativat, kymmenesosa laivastostamme tuhoutuu vuosittain hyperavaruusonnettomuuksissa.

Fyysikkojemme tiedossa on kymmeniä vuosia ollut hypervaruutta kuvaava teoria, jota pidetään lopullisena totuutena. Teoria on kuitenkin niin monimutkainen ja matematiikan kielellä kirjoitettu, että on siitä ollut inhimillisesti mahdotonta johtaa sellaisia hyperavaruuden käyttäytymistä koskevia seurauslauseita, joita voitaisiin hyödyntää hyperavaruusmoottoreiden suunnittelussa.

Tässä matemaatikot astuvat kuvaan. Olemme nimittäin mestareita selvittämään systeemin toiminnan silloin kun systeemi on kuvailtu täydelliseti, mutta kuvailu on hankalakäyttöinen. Ikävä kyllä matemaatikoidenkaan aivot eivät tässä tapauksessa riitä ilman nootrooppeja, joita meidän on syötävä runsaasti.

Jos söisimme nootrooppeja jatkuvasti tarvittuina annoksina, kuolisimme nopeasti. Nootrooppien käytön lopettaminen puolestaan aiheuttaa psykoosin. Niinpä elämme kierteessä, jossa olemme pari viikkoa psykoosissa, sitten rentoudumme pari viikkoa, sitten aloitamme nootroopit, ja pari viikkoa siitä voimme aloittaa lyhyen, parin viikon työskentelyjakson. Työskentelyjakson jälkeen sykli alkaa taas alusta. Asun Wienin lähellä laitoksessa, joka on eräänlainen sekoitus tutkimuslaitosta ja mielisairaalaa.

Työskentelytapamme kuitenkin tuottaa tulosta. Yksin minun työni on kaksinkertaistanut avaruusalustemme nopeuden ja puolittanut onnettomuudet samaan aikaan.

\aliotsikko{8. helmikuuta 2287}

Olen lopulta työkunnossa. Kävin nopeasti edellisen työjaksoni tulokset läpi js päätin, että tällä jaksolla yritän laskea hyperavaruusatomin kohomologiaryhmät. Hyperavaruusatomi on kolmiulotteinen ''pinta'' viisiulotteisessa hyperavaruudessa, ja siinä on kummallisia reikiä ja putkirakenteita, joiden luonnetta kohomologiaryhmät kuvaavat.

Mieleni täyttävät viisiulotteinen geometria, kolmiulotteiset pinnat, sekä pinnoilla olevat silmukat ja pussit, joita liikuttelen mielessäni. Ihmisenä minun geometrinen hahmotuskykyni on rajoittunut kolmeen ulottuvuteen, eivätkä edes nootroopit poista tätä rajoitusta. On kuitenkin kikkoja, joilla hahmotuskykyä voidaan lisätä. 

Esimerkiksi aikaa voidaan käyttää neljäntenä ulottuvuutena. Tässä hahmotustavassa neliulotteinen kappale on prosessi kolmiulotteisessa avaruudessa. 

Koordinaattiakselit neljännessä, viidennessä ja kuudennessa ulottuvuudessa voidaan mieltää kolmena perusvärikomponenttina. Näin kuuteen dimensioon upotettu kaksiulotteinen pinta on värikäs lakana, jonka värinvaihtelut kuvaavat sen pisteiden sijainteja korkeissa dimensioissa. 

Tällaiset kikat tekevät mahdolliseksi hahmottaa päässä korkeampiulotteista geometriaa, ja nootroopit tekevät niiden käytön helpommaksi. Vaikka kolmiulotteista ''pintaa'' viisiulotteisessa avaruudessa on todella hankala hahmottaa, edellämainituilla ja muilla vastaavilla kikoilla voi hahmottaa sen osia, ja se riittää.

Syön visuaalista hahmotuskykyä lisääviä nootrooppeja. Vaikka minun ei tarvitsekaan katsella mitään konkreettisesti, ne tekevät helpommaksi nähdä geometrisia objekteja ''sieluni silmin.'' Ikävä kyllä ne myös tekevät tarkkojen matemaattisten todistusten kirjoittamisen mahdottomaksi. Olen nyt siihen liian huolimaton, vaikka todistusteni ideat toimivatkin lähes poikkeuksetta. Visuaalista hahmotuskykyä lisäävät nootroopit tekevät sivuvaikutuksenaan yksityiskohtiin keskittymisen hankalammaksi. On myös huolellisuutta lisääviä nootrooppeja, mutta niitä ei voi syödä yhtaikaa visuaalista hahmotuskykyä lisäävien kanssa. Jos yrittäisi, menisi välittömästi koomaan.

Niinpä minulla onkin apunani toinen matemaatikko, yhteistyökumppanini. Minä kerron hänelle ideani, ja hän esittää ne täsmällisessä muodossa. Oraakkeli ja pappi, niinkuin sanotaan. Tarkan todistuksen kirjoittaminen ei ole turhaa niuhottamista. Se, että tarkka todistus saadaan muodostettua on eräänlainen lopullinen tae siitä, että ideassa on tolkkua. Minun ideani toimivat 95-prosenttisesti.

\aliotsikko{22. helmikuuta 2287}

Olen saanut kehitettyä periaatteet, joilla hyperavaruusatomin kohomologiaryhmät lasketaan. Yhteistyökumppanini saa nyt vietyä laskut loppuun ilman minun apuani.

Lääkärini sanoi minulle, että minun on taas vaihteeksi lopetettava nootrooppien syöminen. Tämä sykli on siis lopussa. On aika jälleen kohdata alakoulun opettajattareni.

\otsikko{Hedelmällisyysrituaali}
\addcontentsline{toc}{section}{Hedelmällisyysrituaali}


Erään suomalaisen pikkukaupungin keskustan aivan tavallisen kaupparakennuksen takapihalla oli ovi, jonka taakse vain valitut pääsivät. Ovi johti rakennuksen kellaritiloihin.

Sinä iltana, josta tarinamme kertoo, ovesta oli tullut sisään satakunta ihmistä. Toisin kuin vihkiytymättömät voisivat kuvitella, nuo ihmiset eivät seisoneet kolkossa kellarissa putkien ympäröiminä, vaan kellari oli sisustettu temppeliksi.

Temppelin seinät olivat punaiset, ja niihin oltiin kirjailtu kullanvärisiä hieroglyfejä. Katossa oli jadenväristä, kalpeaa valoa antavia lamppuja, ja lattia oli epäsäännöllisen muotoisista puunpaloista koostuvaa parkettia. Kulmat, joissa parketinpalat limittyivät toisiinsa vaikuttivat vierailta, ikään kuin ne olisivat toisen ulottuvuuden olentojen geometriasta.

Temppelin etuosa oli korotettu muusta temppelistä eräänlaiseksi näyttämöksi, ja siellä oli kultainen, vierain ornamentein koristeltu alttari sekä suuri, eebenpuinen vuohipatsas.

Temppeliin kokoontuneet ihmiset vaikuttivat ulospäin aivan tavallisilta suomalaisilta. Joukossa oli niin miehiä kuin naisiakin, niin nuoria kuin vanhojakin, niin rumia kuin kauniitakin. Korotetussa etuosassa seisoi kaksi pappia. Heillä oli korkeat hiippahatut, jotka oli tehty kultalangasta ja punaiset kaavut, joissa oli kullanvärisiä ornamenttikirjailuja.

''Iä! Shub Niggurath'', toinen papeista avasi rituaalin.

''Iä! Iä!'' yleisö vastasi.

''Iä, Shub Niggurath'', toinen pappi messusi. ''Ylistetty olkoon musta vuohi, jolla on tuhat jälkeläistä.''

Toinen pappi jatkoi: ''Shub Niggurath astuu onyxvaltaistuimeltaan keskellemme jakamaan meille siunaustaan.''

''Iä! Shub Niggurath'', yleisö huusi.

''Ylistetty olkoon Shub Niggurath, joka saapuu seitsemänneltä planeetalta'', papit messusivat. ''Kunnioitettu olkoon musta vuohi, joka saapuu keskellemme.''

''Kunnioitetut olkoot hänen tuhat jälkeläistään'', yleisö vastasi.

''Tervetuloa uskolliset palvelemaan Shub Niggurathia'', toinen pappi sanoi. ''Tänä iltana kuulemme myös raportin projektimme etenemisestä.''

''Ylistetty olkoon Shub Niggurath'', yleisö messusi. ''Ylistetty olkoon projekti, jonka hän on meille antanut.''

Tämän jälkeen lavalle nousi kymmenen lasta mustissa kaavuissa, iältään noin seitsemästä viiteentoista vuoteen.

''Olen Jari'', noin viisitoistavuotias lapsi esittäytyi. ''Keskiarvoni koulussa on 9,3. Vahvimmat aineeni ovat matematiikka ja liikunta.''

''Ylistetty olkoon Shub Niggurath'', yleisö messusi.

''Olen Taina'', noin kymmenvuotias tyttö esittäytyi. ''Keskiarvoni koulussa on 9,1. Vahvin aineeni on äidinkieli.''

''Ylistetty olkoon Shub Niggurath'', yleisö vastasi.

Tämän jälkeen muut lapset esittäytyivät samaan tapaan, kaikkien koulukeskiarvot olivat yli ysin.

Esittäytymisten jälkeen yleisö lausui: ''Ylistetty olkoon Shub Niggurath, kun hän antaa meille noin lahjakkaita lapsia. Ylistetty olkoon projekti.''

Lapset poistuivat lavalta, ja lavalle saapui mies ja nainen. Kummallakaan ei ollut yllään mitään muuta kuin päähän sidotut vuohensarvet ja vuohenkarvaiset säärystimet. He aloittivat lavalla villin tanssin, jonka aikana he vääntelivät kehojaan luonnottomiin asentoihin. Yleisö taputti rytmiä tanssille.

Vähitellen rytmi kiihtyi, ja tanssijoiden eleet muuttuivat yhä säädyttömämmiksi. Lopulta mies nosti naisen selälleen kultaiselle alttarille ja nousi tämän päälle. He aloittivat sukupuoliyhdynnän. Yleisö taputti yhdynnälle tahtia. Rytmi kiihtyi ja kiihtyi. Lopulta yhdyntä saatiin päätökseen, ja mies ja nainen laskeutuivat alttarilta.

''Ylistetty olkoon lapsi, joka saa alkunsa Shub Niggurathin palvontamenoissa'', papit messusivat. ''Ylistetty olkoon Shub Niggurath, joka takaa hedelmällisyyden.''

''Iä! Shub Niggurath'', yleisö vastasi.

''Ylistetty olkoon projekti'', papit messusivat.

Tämän jälkeen kaikki temppelissäolijat yhtyivät kiihkeätempoiseen lauluun. Laulun sävelkulut kuulostivat kakofonialta ihmisten korvaan, mutta satunnainen kuulija olisi varmasti päätynyt käsitykseen, että sävelkulut oli laadittu silmälläpitäen jonkun epäinhimillisen olion kauneudentajua. Laulun sanat olivat tunnistamatonta kieltä, ja inhimillisten äänteiden joukossa laulajat päästelivät click-ääniä, särinää ja muita ääniä, joita inhimillisten äänijänteiden ei olisi uskonut pystyvän päästämään.

Laulun jälkeen lemmenpari poistui lavalta, ja mustakaapuiset lapset palasivat lavalle.

Toinen papeista sanoi: ''Nyt kuulemme, kuinka lapset ovat edenneet psykologisissa harjoituksissaan.''

Lapsista aiemmin Jariksi esittäytynyt sanoi: ''Valitsin luokaltamme heikon yksilön ja aloin levittää hänestä huhuja. Olen saanut koko luokkamme kääntymään tätä heikkoa yksilöä vastaan. Minusta tulee isona pörssiyhtiön toimitusjohtaja.''

Aiemmin Tainaksi esittäytynyt sanoi: ''Olen parin kaverini kanssa saanut kehitettyä maineen luokkamme koviksina. Pidämme huolen siitä, että leikeissä nössöt eivät saa suunvuoroa. Minusta tulee isona lakinainen.''

Muutkin lapset esittivät koulusaavutuksiaan henkisen väkivallan alalla ja kertoivat, millaisiin yhteiskunnallisiin johtotehtäviin he isoina tähtäsivät.

''Ylistetty olkoon Musta Vuohi, jolta lapsemme oppivat ihmissuhdetaitoja'', papit messusivat, kun lapset olivat saaneet sanottua sanottavansa.

''Ylistetty metsän musta vuohi, jolla on tuhat jälkeläistä'', yleisö vastasi.

''Ylistetty olkoon projekti'', papit huusivat.

Lapset poistuivat lavalta, ja papit työnsivät lavalle X:n muotoisen puisen telineen, johon oltiin sidottu alaston mies X-asentoon. Papit asettivat telineen miehineen eebenpuisen vuohipatsaan viereen ja ottivat alttarilta hopeisen, käyrän veitsen.

Toinen papeista piti veistä kaksin käsin päänsä yläpuolella.

''Shub Niggurath, hyväksy uhrimme'', papit messusivat.

''Shub Niggurath, me tarjoamme'', yleisö vastasi.

Pappi leikkasi veitsellä sidotun miehen peniksen irti ja heitti irtileikatun peniksen alttarille. Sidotun miehen jalkovälistä suihkusi verta vuohipatsaan päälle.

''Iä! Shub Niggurath'', yleisö huusi yhä uudestaan ja uudestaan.

Parin minuutin jälkeen veistä pidellyt pappi viimeisteli uhrauksen viiltämällä uhrinsa kurkun auki.

''Shub Niggurath, kuule palvelijoitasi ja anna lastemme kasvaa vahvoiksi ja älykkäiksi'', papit ja yleisö messusivat yhteen ääneen.

''Iä! Shub Niggurath'', Papit huusivat.

''Metsän musta vuohi, jolla on tuhat jälkeläistä'', yleisö vastasi.

''Lopuksi kuulemme kaksi Shub Niggurathin palvelijoiden kertomusta ja saamme niistä tietoa, kuinka projektimme etenee'', toinen papeista sanoi.

Lavalle nousi vaaleatukkainen, jakkupukuinen nainen ja alkoi kertoa: ''Kun olimme mieheni kanssa päässeet kotiin viime viikon palvontamenoista, hän käänsi minut selin itseensä ja veti housuni nilkkoihin. Sitten hän otti minut takaapäin. Kun hänen siemenensä pulppusi sisälleni, tunsin jotain erikoista tapahtuvan. Shub Niggurathin voimasta olen nyt tiinenä ja vien projektiamme osaltamme eteenpäin.''

''Ylistetty olkoon Musta Vuohi, jolta saamme hedelmällisyyden'', yleisö messusi.

Nainen poistui lavalta, ja hänen tilalleen nousi parikymppinen nuorukainen: ''Kaksikymmentäkaksi vuotta sitten sain alkuni Shub Niggurathin palvontamenoissa, ja hän teki minusta vahvan ja älykkään. Olen nyt opiskelemassa tuotantotaloutta Teknillisessä Korkeakoulussa. Opinnot ovat sujuneet loistavasti, ja tähtään johtotehtäviin teknologiateollisuudessa. Olen projektin ensimmäinen hedelmä. Olen ensimmäinen Shub Niggurathin siunaama lapsi, joka saa johtavan aseman yhteiskunnassa. Kuten olemme täälläkin nähneet, jälkeeni tulee muita, ja projektimme miehittää yhteiskunnan johtopaikat Shub Niggurathin siunaamilla lapsilla on hyvässä käynnissä.''

''Ylistetty olkoon Musta Vuohi, joka takaa hedelmällisyyden'', yleisö messusi. ''Ylistettyjä olkoot lapsemme, joiden on tulevaisuus.''

Yleisö ratkesi vielä ''Iä! Iä!'' -huutoihin, ja huudettuaan muutaman minuutin porukka alkoi poistua temppelistä.



\otsikko{Skruuvimestari}
\addcontentsline{toc}{section}{Skruuvimestari}



Keväällä 2045 oli kulunut sata vuotta siitä, kun Saksa liittolaisineen oli voittanut Ratkaisevan Sodan ja lyönyt bolsevismin lopullisesti. Lyötyään samassa sodassa myös Iso-Britannian Saksa oli noussut johtavaksi siirtomaavallaksi.

Saksalaisten aseveljinä myös Suomi oli kuulunut sodan voittajiin, ja Saksan kumppanuutensa ansiosta Suomi oli saanut sodan jälkeen osansa entisistä brittiläisen imperiumin siirtomaista. Vuonna 2045 hallitsivatkin Saksa, Italia, Japani ja Suomi sulassa sovussa kukin omia alueitaan Maapallosta.

Jos vasemmistopuolueet olisivat saaneet jatkaa Suomen politiikassa, ero työväenluokan ja keskiluokan välillä olisi ehkä aikaa myöten hämärtynyt, mutta välittömästi sodan jälkeen vasemmistopuolueet sosialidemokraatteja myöten oltiin Suomessa kielletty epäisänmaallisina, ja kielto on jatkunut tähän päivään saakka. Eron hämärtyminen työväenluokan ja keskiluokan välillä olisi ehkä tappanut myös Suomessa suositun ylemmän keskiluokan huvituksen, skruuvipelin.

Ero työväenluokan ja keskiluokan välillä ei kuitenkaan ollut hämärtynyt, ja keväällä 2045 oli skruuvi Suomen ylemmän keskiluokan ja yläluokan keskuudessa suositumpaa kuin koskaan.
\newline

\noindent ''Olen ajatellut vetäytyä eläkkeelle Ceylonin kuvernöörin virastani'', kenraali Holmström sanoi ja siemaisi cognacistaan.

Eversti Hietalan silmät alkoivat loistaa. Nuoresta iästään huolimatta hän oli saavuttanut jo esiupseerin arvon, ja hänen mielessään hänen etenemismahdollisuutensa olivat rajattomat.

''Ketä olette ajatelleet ehdottaa seuraajaksenne?'' hän kysyi.

''En ole vielä päättänyt'', Holmström vastasi.

''Suositelkaa minua'', Hietala ehdotti ja otti hörpyn whiskylasistaan. ''Olen saavuttanut menestystä taistelukentällä, ja virassani Karjalan ja Kuolan kuvernöörin oikeana kätenä olen saanut kokemusta hallinnollisista tehtävistä.''

''En ole varma'', Holmström sanoi. ''Terävä te kyllä olette, ja sotataktiikan mestari, mutta puhutaan, että yhteistyötaidoissanne on parantamisen varaa.''

''Ehkä virkaan tarvittaisiin joku kokeneempi'', kenraaliluutnantti Purma puuttui keskusteluun.

''Antakaa minulle mahdollisuus osoittaa yhteistyötaitoni'', Hietala vastasi. ''Olen varma, että osoittaudun luottamuksenne arvoiseksi.''

''Mikähän olisi sopiva testi'', Purma alkoi miettimään.

''Hyvä on, Hietala, saatte mahdollisuuden'', Holmström vastasi. ''Jos valitsemanne partnerin kanssa voitatte minut ja vaimoni skruuvissa, suosittelen teitä.''

Skruuvi on korttipeli, jossa kaksi kaksimiehistä joukkuetta kilpailee vastakkain. Joukkuetoverit eivät näe toistensa käsikortteja, eivätkä he saa viestiä pelitaktiikoista keskenään - peliin kuuluvia maalauksia lukuunottamatta - puheella, eleillä tai muilla sellaisilla seikoilla. Sitä vastoin maalauksilla ja muilla pelisiirroilla saa ja pitääkin joukkuetoverilleen viestiä, ja menestyksekäs yhteispeli vaatiikin, että joukkuetoverit saavat saatettua toistensa tietoisuuteen tärkeimmät seikat käsikorteistaan.

''Siinäpä vasta mainio testi!'' Purma huudahti ja pudotti innoissaan sikarintuhkaa lattialle. ''Skruuvissa menestyminen vaatii saumatonta yhteispeliä joukkuetovereiden välillä.''

''Voi, tuhannesti kiitoksia mahdollisuudesta'', Hietala huoahti. ''Milloin ottelu järjestetään?''

''Lyödään lukkoon päivä kuuden viikon päästä lauantaina'', Holmström sanoi. Hänen äänessään oli isällinen sävy tätä nuorta kykyä kohtaan, joka pyrki hänen suojatikseen.

''Selvän teki'', Hietala vastasi. ''Paras mies voittakoon.''

''Tästä tulee mielenkiintoista'', Purma sanoi. ''Huolehdin, että näin erikoislaatuinen ottelu esitetään näköradiossa. Onhan pelissä sentään Ceylonin kuvernöörin vakanssi.''

Hietalan mielessä kaiversi kaikesta huolimatta epäilys. Hän oli saanut pyytämänsä mahdollisuuden, mutta sen käyttäminen ei olisi helppoa. Holmström tunnettiin juonikkaana skruuvinpelaajana, ja olipa hän jonain vuonna saavuttanut vaimonsa kanssa sekaparien Suomen mestaruudenkin. Ei Hietala itsekään ollut skruuvinpelaajana mikään ''eilisen teeren poika''. Monena vuonna hän oli ollut Karjalan varuskunnan upseerikerhon mestari, mutta suomenmestaruustason saavutuksista hän pystyi vain haaveilemaan. Voittaakseen Holmströmin hänen pitäisi keksiä jotain ainutlaatuista.
\newline

\noindent Keskustelua seuranneena päivänä oli Hietala välittömästi alkanut lukea skruuvia koskevaa aineistoa tarkoituksenaan löytää jotain, jolla lyödä Holmström ratkaisevassa ottelussa. Hän oli lukenut skruuvin historiikkeja, strategiaoppaita ja jopa yhden mestaripelaajan elämänkerran. Uppouduttuaan skruuviin kaksi viikkoa hän oli vihdoin löytänyt skruuvin virallisista säännöistä vähemmän tunnetun kohdan, joka saattaisi mahdollistaa voiton.

Koska skruuvissa maalauksilla ja muilla pelisiirroilla viestitään joukkuetoverille, olikin eri maalauksille vakiintunut merkitykset. Jos esimerkiksi maalasitte yksi hertta, viesti se, että teillä on sellaisia ja sellaisia kortteja kädessänne. Nämä merkitykset muodostivat ikään kuin kielen. Merkitykset olivat vakiintuneita, ja pelaajat suhtautuivatkin vakiintuneisiin merkityksiin osana skruuvipelia eivätkä kyseenalaistaneet niitä.

Hietala oli nyt löytänyt virallisista säännöistä vähän tunnetun kohdan, jonka mukaan joukkue sai sopia maalauksille ja muille pelisiirroille omat merkityksensä, kunhan selitti vastustajille oman viestintäjärjestelmänsä ennen pelin alkua.

Hietala oli aina ihmetellyt, miksi maalausten merkitykset oltiin laadittu niin, että ne johtivat hyvin varovaisiin peleihin. Jos peliksi merkitysjärjestelmän mukaan maalattiin lopuksi esimerkiksi viisi grandissimo, olivat pelaajien kortit sellaiset, että viiden grandissimon peli saatiin hyvin suurella todennäköisyydellä pelattua kotiin.

Jos Hietala kehittäisi joukkuelleen uuden merkitysjärjestelmän, joka rohkaisi riskinottoon, olisi hänellä mahdollisuus. Uusi järjestelmä ei takaisi voittoa, riskinotossa oli aina mahdollisuus epäonnistua, mutta se antaisi yli viidenkymmenen prosentin todennököisyyden lyödä Holmström ja hänen vaimonsa. Hietalalla olisi neljä viikkoa aikaa kehittää järjestelmä, ja se riittäisi juuri ja juuri.

Hietala oli miettinyt, kenet hän ottaisi joukkuetoverikseen. Tärkein joukkuetoverilta vaadittu ominaisuus oli nopeaälyisyys, pitihän tämän pystyä omaksumaan Hietalan uusi järjestelmä parissa päivässä. Hietala kävi mielessään alaisiaan läpi ja päätti, että luutnantti Männistö oli oikea mies. Hänen älynsä oli partaveitsenterävä, ja hän oli sotilasuransa ohella suorittanut matematiikan opintoja Viipurin yliopistossa. Männistö tunnettiin myös kylmähermoisena miehenä, joka ei ''vähästä hetkahda''.

Tutustuessaan skruuvin historiaan oli Hietala tehnyt myös toisen järkyttävän havainnon, mutta siihen palaamme hiukan myöhemmin.
\newline

\noindent Ottelupäivänä puoleltapäivin kokoontui seurue Holmströmin kesäasunnon salongissa. Näköradiomiehet olivat aamusta asti viritelleet laitteitaan. Seurueessa olivat kenraali Holmström ja hänen vaimonsa Gunhild, joka oli pukeutunut vihreään pusakkaan, vihreään hameeseen ja pillerihattun. Heitä vastaan pelaisivat paikalle ajoissa saapuneet eversti Hietala ja luutnantti Männistö. Tuomarina toimisi kenraaliluutnantti Purma, joka ainakin tällä hetkellä vaikutti kiinnostuneemmalta näköradiomiesten laitteista.

Seurue istuutui pöydän ääreen, ja asianmukaisten onnentoivotusten jälkeen ojensivat Hietala ja Männistö Holmströmille ja hänen vaimolleen vihkoset.

''Jaahas, mikäs kirjanen tämä on?'' Holmström kysyi.

''Siinä kuvataan meidän joukkueemme käyttämät merkitykset maalauksille ja muille pelisiirroille'', Hietala valisti.

''Emmeköhän me merkityset tunne ilman apulappujakin'', Holmstöm vastasi.

''Ette näitä'', Hietala sanoi. ''Kehitimme uuden merkitysjärjestelmän.''

''Skruuviahan meidän oli tarkoitus pelata, skruuvin merkitysjärjestelmällä'', Holmström vastasi, ''eikä mitään kotikutoista kehitelmää.''

''Skruuvin virallisten sääntöjen mukaan pelaammekin!'' Hietala vastasi. ''Niiden mukaan joukue saa vapaasti valita käyttämänsä merkitysjärjestelmän, kunhan selittää sen vastustajille ennen pelin alkua.''

''Purma tänne'', Holmström huusi.

Kun tilanne oltiin selitetty tuomarille, tämäkin joutui myöntämään, ettei ollut kuullutkaan säännöstä, jonka mukaan käyttämänsä merkitysjärjestelmän sai joukkue valita vapaasti. Asia tarkastettiin skruuvin virallisista säännöistä (sivulta 731, kolmannesta kappaleesta, kuten Hietala opasti), ja muut joutuivat myöntämään Hietalan olevan oikeassa.

''Entäs me sitten'', Holmström kysyi, ''pitääkö meidänkin käyttää Hietalan järjestelmää?''

''Saatte valita oman järjestelmänne vapaasti'', Hietala sanoi, ''ja valinnette perinteiset merkitykset.''

''Niin teemme'', Holmström sanoi. ''Vanhassa vara parempi.''

Holmström avasi vihkosen.

''Katsotaanpa'', hän sanoi. ''Hmm… Avausmaalaus yksi ruutu lupaa viisi arvotikkiä. Mitä tämäkin tarkoittaa?''

''Arvotikit on selitetty edellisellä sivulla'', Hietala valisti.

Holmström käänsi sivua ja luki: ''Ässä on yksi arvotikki. Ässä-kuningas on kaksi arvotikkiä. Ässä-kuningas-rouva on kolme arvotikkiä. Keille Afrikan neekereille tämä on oikein kirjoitettu? Eihän tästä rehti suomalainen mies ota mitään selkoa.''

Hietala selitti kärsivällisesti Holmströmille ja hänen vaimolleen, kuinka vihkosta pitää lukea. Gunhild sai ''jutun juonesta'' nopeasti kiinni, ja hän täydensikin Hietalan selityksiä aviomiehelleen. Ei Holmström itsekään kovapäinen ollut. Nopeasti he oppivat Hietalan muistiinpanoja tulkitsemaan, ja peli saattoi alkaa.

Ensimmäisessä jaossa Männistö maalasi lopulta kahdeksan pata, ja sitä pelattiin. Peli ei kuitenkaan tullut kotiin. Hietalan ja Männistön kahdeksan padan sitoumus jäi kaksi tikkiä vajaaksi, ja pisteet ''ropisivat'' Holmströmien joukkueelle.

''Taitaa tuo Hietalan järjestelmä jäädä kokeiluksi'', Holmström totesi. ''Eiköhän aloiteta peli alusta oikealla skruuvin järjestelmällä. Kumpikin joukkue alkaisi puhtaalta pöydältä.''

''Ei sovi'', sanoi Hietala. ''Vaikka järjestelmällämme tuleekin takkin joskus, todennäköisyyksien mukaan jäämme pitkällä aikavälillä voitolle.''

''Hasardipeliksi koko jalo skruuvipeli mennyt'', Holmström tuhahti.

Seuraavassa jaossa Hietala maalasi yhdeksän grandissimo Männistön kahden padan avauksen jälkeen. Kuin ihmeen kaupalla Hietala ja Männistö pelasivat kotipelin ja saivat kunnon pistepotin. He siirtyivät johtoon.

''Tehän pelaatte holtittomasti kuin slaavilaiset ali-ihmiset'', Holmström tuhahti. ''Jos teillä ei olisi ollut neiti Fortuna puolellanne, olisitte miinuksella ja rutkasti!''

''Itse asiassa skruuvi on venäläisten alun perin kehittämä peli'', Hietala vastasi. ''Se selvisi minulle kun tätä ottelua varten perehdyin kaikkeen skruuviin liittyvään.''

''Ja tämä mies väittää, että ryssä on kehittänyt Suomen ikiaikaisen ylpeyden, skruuvipelin!'' Holmström tuhahti.

''Pelin alkumuoto nimeltä vint tuli Venäjältä Suomeen 150 vuotta sitten'', Hietala vastasi, ''mutta 150 vuoden suomalaisen historiansa aikana peli on kehittynyt huimasti.''

''Seuraavaksi tuo mies varmaan väittää, että myös 80 kortin skruuvipakka on slaavilainen keksintö'', Holmström jyrähti.

''Se on suomalainen keksintö'', Hietala vastasi. ''Alun perin skruuvia pelattiin tavallisella 52 kortin pakalla. 80 kortin pakka otettiin käyttöön noin 85 vuotta sitten.''

Seuraavassa jaossa Hietala avasi yksi risti. Rouva Holmström teki loppumaalauksen seitsemän grandissimo, mutta tiukan pelin jälkeen kotipeliä ei tullut. Hietalan puoli sai muutaman pisteen.

''Ristikorttienhan piti olla Hietalalla'', kenraali Holmström tuhahti. ''Teidän vihkonne mukaan avaus yksi risti tarkoittaa vähintään seitsemää ristikorttia kädessä. Teillä taitaa olla salaisia sopimuksia, ja jos olisitte pelanneet rehdisti, olisimme saaneet kotipelin.''

''Säännöt tosiaan kieltävät salaiset sopimukset, vihkoa tai ei'', Purma totesi. ''Omassa järjestelmässä on pysyttävä. Olen näiden jakojen aikana lukenut nämä sääntökohdat tarkkaan.''

''Katsokaapa sitä vihkoa tarkemmin'', Hietala sanoi. ''Avausmaalaus yksi risti lupaa seitsemän ristikorttia tai kymmenen arvotikkiä tai kymmenen patakorttia. Minulla oli kymmenen patakorttia.''

''Ah, se olikin tuossa seuraavalla rivillä'', Holmström tuhahti tarkistettuaan vihkosta.

Peli jatkui samaan tapaan. Kumpikin puoli sai pisteitä vuorollaan. Ennen viimeistä, ratkaisevaa jakoa Holmströmit olivat noin kaksikymmentätuhatta pistettä johdossa. Yhteispeli Hietalan ja Männistön kesken oli sujunut mallikelpoisesti, ja uusi järjestelmäkin oli monessa kohdassa näyttänyt kyntensä, mutta korttionni oli ollut Holmströmien puolella. Hietalan puolen olisi viimeisessä jaossa saatava kymmenen korkuinen sitoumus kotipeliksi voittaakseen.

Kun kortit oltiin jaettu, Hietala nosti omansa käteensä. Lähes kaikki korkeat kortit olivat hänellä, lukuunottamatta herttamaata, josta hänellä oli vain pieniä kortteja. Hietala teki avausmaalauksen kahdeksan grandissimo. Vanhan järjestelmän mukaan maalaus olisi vaatinut korkeita kortteja joka maassa, mutta Hietalan uudessa järjestelmässä sen sai maalata, kun oli korkeita kortteja kolmessa maassa. Kotipeliä ei grandissimossa tosin saataisi, jos ei joukkuetoverilla olisi puuttuvan maan korkeita kortteja.

Hietala odotti Männistön maalausta jännittyneenä. Lopulta maalasi Männistö yhdeksän hertta. Lady Fortuna oli todellakin tällä kertaa heidän puolellaan. Männistöllä oli kuin olikin herttaässä. Hietala maalasi välittömästi kymmenen grandissimo, ja peli meni kuin leikiten kotiin. Hietala ja Männistö voittivat ottelun.

''Olen sanani mittainen mies'', Holmström sanoi. ''Suosittelen teitä, Hietala, seuraajakseni Ceylonin kuvernöörin virkaan. Mutta jalo skruuvipeli ei voi jatkua tuollaisten holtittomien hottentottimaalausten kera. Heti huomenna otan yhteyttä skruuvin sääntökomiteaan ja ehdotan, että sääntö, jonka mukaan joukkue saa vapaasti valita käyttämänsä merkitysjärjestelmän täytyy poistaa. Sääntö lieneekin vain jonkunlainen jäänne, joka on unohtunut sääntöihin jostain ikivanhasta versiosta.''




\otsikko{Tositoimissa}
\addcontentsline{toc}{section}{Tositoimissa}


Annoin katseeni kiertää pitkin yökerhoa, ja eräässä nurkassa näin sen, mitä olin etsimässä.

Tyttö oli vaatimattoman näköinen. Hänellä oli avonaiset, maantien väriset hiukset ja otsatukka. Hame oli pitkä verrattuna muiden juhlijatarten hameisiin, ja hänen kiiltelevä toppinsa ei vaikuttanut sopivan hänen muuhun habitukseensa. Kertakaikkiaan hän ei vaikuttanut olevan kotonaan bilehileiden joukossa. Bilehileeltä en saisi sitä mitä tarvitsin, ja olin kehittynyt mestariksi tunnistamaan sopivat uhrit.

Tyttö oli jo hiukan humaltunut, ja istuin hänen pöytäänsä. Juttelimme aikamme. Hän kertoi olevansa viimeisen vuoden opiskelija suurkeittiökoulussa, ja minä esitin lentokapteenia.

Saalistaessani olen hionut charmini huippuunsa, neljässäsadassa vuodessa ehtii. Tyttö puolestaan tuntui suorastaan vaativan tulevansa hyväksikäytetyksi. Sopi minulle. Kiehnäsimme tuntitolkulla, kunnes illan päätteeksi vein hänet asunnolleni.

Saadakseni himoni tyydytettyä olen kehittynyt mestariksi lemmentouhuissa, ja yön aikana tyttö saikin minulta sen, mitä hän oli ollut hakemassa. Ehkä seuraavalla tapaamisella olisi minun vuoroni.
\newline

\noindent Kun heräsimme aamupäivällä, tyttö kysyi: ''Oletko vapaa ensi perjantaina?''

Vastasin myöntävästi.

''Tule sitten meille, kokkaan jotain ja sen jälkeen…'' tyttö aloitti.

''Bingo!'' ajattelin. Lahjani on myös kiroukseni. Pystyn olemaan syömättä kaksi kuukautta, mutta sen jälkeen himo käy ylivoimaiseksi. Tällä kertaa suunnitelmani onnistui, ja vastasin tietysti myöntävästi.
\newline

\noindent Kun astuin tytön asuntoon, nenääni tulvahti ihana valkosipulin ja hautuvan lihan tuoksu. Joukossa ehkä hiukan viherpippuria ja jotain yrttejä.

''Tervetuloa, kulta'', tyttö sanoi. Halasimme.

Kun astuin peremmälle, näin ruokapöydän. Se oli kooltaan juuri passeli kahdelle hengelle. Valkoisen pöytäliinan kulmat roikkuivat lähes maataviistävästi, ja pöydälle oli katettu kahdet lautaset päällekkäin. Niiden kumminkin puolin kimaltelivat säihkyvät lusikat, haarukat ja veitset. Haarukat olivat pitkäpiikkistä mallia, ja veitset olivat samaa paria haarukoiden kanssa.

Vilkaistessani keittiöön näin liedellä tytön valtavat kattilat. Ne porisivat kutsuvasti, ja minulla oli vaikeuksia hillitä itseni. Mieleni olisi tehnyt mieli tarttua niihin kaksin käsin ja tyhjentää niiden sisältö suuhuni samalta istumalta.

''Istu vain alas'', tyttö kujersi.

Istuuduin, ja tyttö haki kattilan keittiöstä.

Mieleni olisi tehnyt repiä kattila tytön käsistä, mutta pystyin pidättelemään itseäni ja täyttämään lasimme tuomastani punaviinipullosta.

Siroin ottein tyttö tarttui kauhaan ja kaatoi syvät lautasemme täyteen höyryävää sienikeittoa. Odotin, kunnes tyttö aloitti oman aterioimisensa, ja aloin lusikoida kermaista keittoa kitusiini hyvällä ruokahalulla. Keitto litisi lusikkani alla.

Tyhjensin lautasen alta aikayksikön, ja katsoin, kun tyttö lusikoi keittoa omaltaan suloisin, hitain liikkein.

''Sinä taidatkin olla nälkäinen. Ota veikkonen lisää'', tyttö hihitti ja täytti lautaseni kokenein suurtalouskokin ottein.

Aloin taas kauhoa keittoa suuhuni, ja syrjäsilmällä näin, kuinka autuas hymy levisi tytön kasvoille.

''Senkin ahmatti'', hän huokaisi.

Vasta tässä vaiheessa huomasin, että keitto oli tehty ihka aidoista metsäsienistä. Mitään herkkusienikeittoa tämä tyttö ei tarjoillutkaan. Tyhjensin vielä pari lautasellista, ja alkuverryttely oli ohi. Oli aika siirtyä pääruuan pariin.

Tyttö kantoi keittiöstä vuoan, josta tulvahti herkullinen, viherpippurisen lihan tuoksu, sekä astiallisen valkosipuliperunoita.

Kun katsoin vuokaa, näin neljä kyljystä. Ne kiiltelivät kosteina kermaisesta kastikkeesta, ja luut nöpöttivät terhakkaasti vetäytyneen lihan yläpuolella.

''Sinä voit ottaa kolme, minulle riittää yksi'', tyttö sanoi. Hänen äänensä oli yhtä kermainen kuin kyljyksetkin.

Tyttö antoi minulle kaksi kyljystä koristeellisella lusikalla ja otti itselleen yhden. Päätin turvautua itsepalveluun ja otin runsaan kauhallisen meheviä valkosipuliperunoita.

Kokeilin haarukallani kyljyksen kimmoisaa pintaa. Huolimatta uunin lämmöstä kyljys oli säilynyt mehukkaana ja joustavana. Siitä ei ollut tullut sellaista väsynyttä koppuraa kuin kyljyksistä usein uunissa tulee.

Tottunein ottein pilkoin kyljyksiä pienemmiksi. Kimmoisa liha pani hiukan vastaan, mutta sahautui siitä huolimatta. Perunaviipaleet suorastaan odottivat mahdollisuutta päästä pilkkoutumaan veitseni alla. Rivakkaan tahtiin aloin pistellä täydellisiä haarukallisia suuhuni. Perunoita ja lihaa juuri sopivassa suhteessa.

''Olet niin kyltymätön'', tyttö sanoi. ''Kuin joku petoeläin. Minun oma petoni.''

Syötyäni ensimmäisen kyljyksen vaihdoin haarukan asentoa. Piikit alaspäin kävin toisen kyljyksen kimppuun. Lipsuttelin veitsellä menemään paloja toisesta kyljyksestä ja tungin niitä suuhuni. Hekumassani en edes vaivautunut ottamaan perunoita seuraksi.

''Ota vielä tämä viimeinen kyljys.'' Tyttö tunki kolmatta kyljystä lautaselleni ennen kuin olin edes toisen puolivälissä.

Lisäsin tahtia, ja haarukkani kulki edestakaisin lautaselta suuhuni. Pureskelin olan takaa ja nielin ruokaa minkä kerkesin.

Tyttö hymyili vieressäni arvoituksellista hymyään. ''Tiedätkö, sinulle on hurjan kiva laittaa ruokaa.''

Lopulta kumpikin kyljys oli finito. Tyttö toi pöytään kahvikupilliset ja palat suklaakakkua. Annoin suklaan, kakun ja kahvin maun sekoittua suussani. Kahvin kitkeryys ja suklaan makeus täydensivät toisiaan. Kakkupala loppui nopeasti, ja tyhjennettyäni hitain siemauksin kahvikupin lysähdin raukeana mutta onnellisena tuolini pohjalle.
\newline

\noindent Aterian jälkeen halimme jonkun aikaa sohvalla, kunnes odottamani ääni kuului. Kännykkään ohjelmoimani hälytys oli lauennut. Puhuin jonkun aikaa feikkipuhelua, ja sen jälkeen sanoin tytölle: ''Olen pahoillani, mutta minun täytyy nyt lähteä. Lennonjohdosta soitettiin ja kerrottiin, että eräs lentokapteeneistamme on saanut yllättävän ruokamyrkytyksen. Minun täytyy mennä tuuraamaan.''

Sovimme pikaisesti seuraavasta tapaamisesta, ja poistuin asunnosta. Minulla ei ollut mitään aikomusta ilmestyä seuraaville treffeille. Tytöllä ei ollut puhelinnumeroani, ja hänen sähköpostiviesteihinsä en vastaisi. Tältä tytöltä olin nyt saanut sen, mitä hänellä oli minulle annettavana. Himo oli nyt tyydytetty kahdeksi kuukaudeksi. Seuraavalla kerralla etsisin uuden uhrin.

Syön vain kahden kuukauden välein, mutta pystyn syömään pelkästään ruokaa, joka on laitettu minulle rakkaudesta.



\otsikko{Yhä pienempää}
\addcontentsline{toc}{section}{Yhä pienempää}

''Vai että jauhoista maailma on rakennettu'', neiti Pemberton päivitteli.

''Se oli vain vertaus'', vapaaherra Kolmov vastasi. ''Samoin kuin jauho muodostuu pienistä rakeista, on vielä pienempiä rakeita, jotka ovat todellisuuden alkeisosia.''

''Sen minä vain sanon, että jos todellisuus on leivottu jauhoista, leipurina on ollut Jumala'', Pemberton jatkoi, ''vaikka kaltaisenne ateisti ei sitä uskokaan.''

Kolmov oli erotettu vastikään Kuninkaallisesta Tiedeseurasta, koska hänen tieteellistä työtään oltiin pidetty ala-arvoisena. Nyt hänellä ei ollut vuokraemäntäänsä Pembertonia sivistyneempää keskusteluseuraa. Yritykset selittää atomiteoriaa Pembertonille olivat osoittautuneet toivottomiksi.

Oli vanha kiistakysymys, voidaanko ainetta jakaa rajattomasti yhä pienempiin osiin. Antiikista lähtien jotkut luonnonfilosofit olivat väittäneet, että näin ei voida tehdä, vaan jossain vaiheessa jaettessa ainetta yhä pienempiin osiin törmätään atomeihin, perushiukkasiin, joita ei enää voida jakaa. Todisteita puoleen tai toiseen ei kuitenkaan ollut pitkään aikaan löytynyt. Yrittäessään selittää problematiikkaa Pembertonille Kolmov ei ollut keksinyt parempaa selitystapaa kuin verrata aineen perushiukkasia jauhojen rakeisiin.

Tiedemiehet olivat vastikään huomanneet, että jos hiilestä ja hapesta muodostuu oksideja, sataa grammaa hiiltä kohti tarvitaan joko 133 grammaa tai 266 grammaa happea. Ensimmäisessä tapauksessa syntyvä aine on häkää, toisessa erästä toista hiilen oksidia. Havainto oltiin selitetty niin, että happi ja hiili muodostuvat atomeista, ja ensimmäisessä tapauksessa jokaiseen hiiliatomiin yhtyy yksi happiatomi, jälkimmäisessä jokaiseen hiiliatomiin yhtyy kaksi happiatomia. Sama ilmiö oltiin havaittu myös muiden aineiden muodostamien yhdisteiden kohdalla.

Jos Kolmov pystyisi kehittämään niin tarkan mikroskoopin, että sillä saataisiin aineen perushiukkaset näkyviin, hänet varmasti kelpuutettaisiin takaisin Kuninkaalliseen Tiedeseuraan. Kolmov olikin löytänyt erään 1600-luvulla kuolleen luonnonfilosofin jälkeenjääneistä papereista linssinhiontamenetelmän, jolla linssin pinta saadaan hiottua ennenkuulumattoman tasaiseksi. Hän oli lähettänyt ohjeen ilmalaivapostissa amsterdamilaisille linssinhiontamestareille, ja parhaillaan hän odotteli, että ilmalaiva toisi hänelle ohjeen mukaan hiotut linssit äärimmäisen tarkkaa mikroskooppia varten. Ilmalaivaverkosto tosiaan teki maailmasta pienen. Posti kulki Amsterdamista Lontooseen parissa tunnissa.
\newline

\noindent Kolmov ei malttanut odottaa linssien saapumista, vaan alkoi rakentaa mikroskooppiaan jo ennen sitä. Hän kiinnittäisi linssit rakennelmaan sitten kun ne saapuisivat.

Kolmov mietti, että paitsi Tiedeseuran jäsenyyden, hänen mikroskooppinsa voisi tuoda hänelle professuurinkin jossain arvostetussa yliopistossa. Professuuri parantaisi hänen taloudellista asemaansa. Kolmovin isä ei ollut huolehtinut heidän sukunsa maaomaisuudesta kunnolla, ja niinpä Kolmov oli vapaaherran arvostaan huolimatta huonossa taloudellisessa asemassa. Raha ei kunnolla riittänyt hänen arvonsa mukaiseen elämään. Hän joutuikin tyytymään elämään vaatimattomassa lontoolaisessa täysihoitolassa.

Toisinaan mikroskoopin rakentaminen vaati neljää kättä. Jotain osaa täytyi pitää paikallaan samalla kun kaksi kättä kiinnitti sitä. Tällaisissa tilanteissa Kolmov joutui pyytämään neiti Pembertonin avukseen. Apulaista hänellä ei ollut varaa palkata.

''Tässä sitä vaan leikitään Jumalaa'', Pemberton sanoi kerrankin pitäessään mikroskoopin osaa paikallaan.

Kun Kolmov kysyi, mitä tämä tarkoitti, Pemberton vastasi: ''Ihminen on alkanut viime vuosikymmeninä tehdä asioita, jotka kuuluvat yksin Jumalalle. Niinkuin nämä analyyttiset koneet, joilla Lontoon väestöstä pidetään kirjaa tai höyryveturit, jotka kulkevat nopeasti kuin luoti. Ei ihmisen kuulu sellaista tehdä. Ja tässä minäkin autan leipomaan todellisuuden perusrakeilla.''

''Eihän tämä laite muokkaa todellisuutta'', Kolmov selitti. ''Se vain tarkkailee sitä.''

''No mitä ihmeen hyötyä tästä laitteesta sitten on?'' Pemberton ihmetteli.

''Saamme tietoa siitä, kuinka todellisuus on rakentunut'', Kolmov paasasi. ''Ettekö te ole koskaan tuntenut palavaa halua tietää jotain ilman sen suurempaa syytä?''

Vaikka Kolmov kuinka paasasi asiasta, hän ei saanut Pembertonia ymmärtämään tiedon itsensä arvoa. Pemberton kyllä ymmärsi tiedon arvon välineenä, mutta tietämisen arvo sen itsensä takia ei Pembertonin kalloon mahtunut.
\newline

\noindent Linssit olivat vihdoin saapuneet ja mikroskooppi valmistunut. Laite oli niin suuri, että tutkittava näyte täytyi laittaa lattian tasalle ja katsoa mikroskooppiin katonrajasta. Katsomista varten mikroskoopin edessä olikin vaarallinen, kahdesta päällekkäin laitetusta pöydästä koostuva rakennelma.

Kolmov laittoi hiilen oksidia näytteeksi ja alkoi tarkentaa kuvaa.

Mikroskoopissa näkyi kokonaisuuksia, joissa yksi hiukkanen oli yhtynyt kahteen siitä poikkeavaan hiukkaseen. Näiden täytyi olla atomeita. Yksi hiiliatomi kahta happiatomia kohti. Kolmov oli kuin olikin saanut atomit näkyviin. Hän tarkensi kuvaa vielä lähemmäksi katsoakseen hiiliatomia lähempää.

Yllättäen atomi ei näyttänytkään olevan jakamaton kokonaisuus, vaan se koostui osista. Siinä oli ydin, jota kiersi jotain hiukkasia. Kolmov tarkensi mikroskooppiaan ytimeen, ja näki, että vielä ydinkin koostui osista. Sen tarkemmaksi kuvaa ei hänen mikroskoopillaan saanut.

Kolmov mietti alkuperäistä kysymystä, voidaanko ainetta jakaa rajattomasti. Jos jotain jakamattomilta perusosasilta näyttävää on löydetty, on aina olemassa mahdollisuus, että nuo osaset ovatkin edelleen jaettavissa tarpeeksi ovelalla menetelmällä. Toisaalta, vaikka aine näyttäisi olevan rajattomasti jaettavissa, on aina olemassa mahdollisuus, että se koostuu niin pienistä alkeisosista, että käytetyllä tarkastelutarkkuudella niitä ei huomaa. Niinpä kysymys äärettömästä jaettavuudesta jää ikuiseksi mysteeriksi.

Hänen löytönsä koskien atomin sisäistä rakennetta kuitenkin toisi hänelle professuurin ja Kuninkaallisen Tiedeseuran jäsenyyden, siitä hän oli varma.

\otsikko{Ei synny oikeutta ilman taistelua}
\addcontentsline{toc}{section}{Ei synny oikeutta ilman taistelua}

\aliotsikko{6. Kesäkuuta 2116}

Päätin tänään ottaa herra Rodrigezin tarjouksen vastaan. Hän omistaa kymmenen prosenttia maailman älyllisestä omaisuudesta, joten hänellä on varaa maksaa parempaa palkkaa kuin rouva Heikkisellä, joka on pienomistaja. Tai kyllähän Heikkiselläkin olisi varaa maksaa palkkaa, vaikka hän tiukkaan taloudelliseen tilanteeseen vetoaakin. Älyllinen omaisuus on nimittäin rahasampo. Samaa laulua, suunnitelmaa tai genomia voi myydä kerta toisensa jälkeen, eikä se kulu.

Sain jo ensimmäisen Rodrigezille säveltämäni mainosrallin valmiiksi. Kolmenkymmenen sekuntin sonaatti C-duurissa.

3D-tulostin tänään leivänpaahtimen, jonka lisenssiin olen säästänyt viimeisen kuukauden. Rodrigezin omaisuutta senkin suunnitelmat. Eikä hän edes antanut henkilökunta-alennusta. Se oli halvin leivänpaahdinmalli, ja siihen käyvät vain ASD-geenillä varustetusta vehnästä leivotut leivät. Rodrigezin omaisuutta tuokin geeni.

Kuulin tänään huolestuttavia uutisia. Ensimmäinen koneen säveltämä mainosralli esitettiin TV:ssä. Jos ne yleistyvät, työpaikkani on vaakalaudalla.

\aliotsikko{9. Syyskuuta 2116}

Nyt se tapahtui. Minut irtisanottiin. Mainosrallien säveltäjiä ei enää tarvita, koska koneet säveltävät halvemmalla. Tähän asti olen pystynyt kitkuttelemaan siinä kymmenessä prosentissa väestöä, joka on riittävän luovaa pystyäkseen tuottavaan työhön, mutta nyt on liittyminen loppuihin yhdeksäänkymmeneen prosenttiin.

Pientä lohtua tuo se, että Rodrigez, joka minut irtisanoi, ei omista mainosralleja säveltävää algoritmia, vaan hän joutuu ostamaan rallinsa Kohlevilta. Eivätpä ainakaan voitot valu irtisanojani taskuun.

Eläisinpä menneisyydessä. Silloin koneet eivät hoitaneet kaikkea hyödykkeiden valmistamista, ja henkisesti kyvytönkin ihminen pystyi tuottavaan työhön fyysisellä saralla. Nykyään tuottavaa työtä tekevät vain ne, jotka pystyvät tuottamaan uutta älyllistä omaisuutta. Hekään eivät omista työnsä tuloksia, vaan joutuvat henkensä pitimiksi myymään ne omistavalle luokalle, jonka edustajat ovat ainoita, jotka ovat riittävän rikkaita puolustaakseen oikeuksiaan oikeudessa.

\aliotsikko{7. Lokakuuta 2116}

Olen nyt asunut kolme viikkoa kaupungin ulkopuolella slummissa. Talot ovat täällä peltihökkeleitä, ja elämme kasvattamalla itse ruokamme. Sekin on laitonta, koska meillä ei ole varaa lajikkeiden lisensseihin. Naapurillani on TV, jonka hän on löytänyt kaupunkilaisten kaatopaikalta.

Kädestä käteen kiertää Marxin, Leninin, Bakuninin ja muiden menneisyyden vallankumousteoreetikkojen teoksia. Olen ajankulukseni tutustunut niihin, ja Marx oli oikeassa: Omaisuuden kasautuminen harvoihin käsiin kurjistaa yhteiskuntaa. Marx oli kuitenkin väärässä siinä, että kasautuva omaisuus ei ole ensisijaisesti fyysisiä tuotantovälineitä, vaan älyllistä omaisuutta: Tekijänoikeuksin suojattua materiaalia ja patentteja. Marx oli oikeassa myös ennustaessaan vallankumousmielialan nousemisen. Vallankumoukseen ei kuitenkaan pyri kymmenen prosentin työväenluokka, he ovat liian hyväosaisia, vaan me, slummeissa asuvat yhdeksänkymmentä prosenttia kansasta, ryysyköyhälistö eli lumpenproletariat.

\aliotsikko{9. Marraskuuta 2116}

TV:ssä kerrotaan, että lumpenproletariat ympäri maailman on aloittanut vallankumouksen. Slummeista hyökätään kohti niiden viereisiä kaupunkeja. Kaupungit luottavat puolustuksessa lähinnä muureihinsa, ja kun joku keksii takaportin, josta muurin sisään pääsee, ihmiset vyöryvät sisään. Kaupunkien sisäiset turvarobotit tappavat tunkutujia, mutta ihmisiä vyöryy kaupunkeihin sisään niin paljon, että ne eivät ennätä tappaa kaikkia.

Meidänkin slummissamme järjestäydytään kulkemaan kohti kaupunkia. Joku kertoo tietävänsä, kuinka kaupunkiin pääsee sisään. Menen joukon kärkeen, koska olen asunut kaupungissa vain muutama kuukausi sitten. Kun pääsemme sisään, minulle on käyttöä oppaana.

Älyllisen omaisuuden kansallistaminen on ykköspäämäärämme. Ei synny rakkautta ilman oikeutta, ei synny oikeutta ilman taistelua, ei taistelua ilman yhteistä rintamaa.

\otsikko{Kartantekijä}
\addcontentsline{toc}{section}{Kartantekijä}

Lohikäärmeen valtakunnan keisarin kartantekijä Baduk seurueineen oli tutkimusretkellä Lohikäärmeen valtakuntaan vasta liitetyllä alueella. Alue ei ollut alkukantaista seutua, jonne sivistynyt mies ei ollut jalallaan astunut, vaan ennemmin hyvinvoivaa maaseutua. Alue oli kuitenkin sen verran takapajuista, että karttaa alueesta ei ollut tehty, ja Badukin retken oli tarkoitus korjata puute.

Parhaillaan Baduk seurueineen oli erään suuremman kylän majatalossa keräämässä voimia seuraavan päivän matkantekoa varten. Baduk yritti jututtaa paikallista maanviljelijää, Piroa.

''Huomasin, että peltonne ovat hiukan kuivia'', Baduk sanoi.

''Ei ne mitään kuivia ole. Viljavaa seutua'', Piro vastasi.

''Meilläpäin on hyvä tietämys keinokastelujärjestelmistä'', Baduk sanoi.

''Älä sinä etelän mies tule tänne kertomaan, kuinka asiat pitää hoitaa'', Piro ärähti.

''Kastelujärjestelmän avulla saisitte suurempia satoja'', Baduk yritti vielä.

''Hei, ensin nämä etelän miehet vaativat veroja meiltä, ja nyt ne yrittää kertoa meille, kuinka hommat pitää hoitaa. Kuivia peltoja muka'', Piro huusi.

''Veroille minä en henkilökohtaisesti voi mitään, mutta alkeellisen maanviljelyksenne kanssa voin auttaa'', Baduk sanoi.

''Älä sinä tule tänne sanomaan meitä alkeellisiksi'', Piro sanoi. ''Mennään pihalle katsomaan, kenessä on miestä.''

''Jos oikein ymmärsin, haastoit minut kaksintaisteluun'', Baduk ihmetteli.

''Niin. Annetaan nyrkkien puhua'', Piro vastasi.

''Hetkinen, haastettuna osapuolena minä saan valita aseet'', Baduk vastasi. ''Valitsen kaksintaistelumiekat.''

Piro yritti pitää kiinni nyrkkitappelusta, mutta Badukin miehet puuttuivat tilanteeseen ja pakottivat Piron pihalle miekkakaksintaistelua varten.
\newline

\noindent Badukin miehet ja kyläläiset olivat muodostaneet ringin. Ringin keskellä Baduk ja Piro katsoivat toisiaan silmästä silmään. Heillä oli käsissään kaksintaistelumiekat. 

Kaksintaistelumiekka on pitkä ja ohutteräinen. Se on niin heppoinen, että sillä ei tee mitään järeämpiä aseita vastaan, joten sitä ei käytetä sodassa. Sen käyttö toista kaksintaistelumiekkaa vastaan kysyy kuitenkin taitoa, joten se on ihanteellinen ase kaksintaisteluihin. Parempi kaksintaistelumiekan käyttäjä voittaa taistelun.

Baduk katsoi, kuinka Piro piteli miekkaansa. Piron ote oli väärä. Kuten Baduk oli laskelmoinut, kaksintaistelumiekka oli tuntematon ase täällä pohjoisessa, ja hän itse oli harjoitellut kaksintaistelumiekan käyttöä. Hän ei ollut mestari, mutta hän oli varma, että hän pystyisi lyömään vastustajan, joka ei ollut ennen kaksintaistelumiekkaa nähnytkään. Badukin mielestä tuleva taistelu ei kuitenkaan olisi epäreilu. Kummallakin taistelijalla oli samanlainen ase, joten kumpikin lähti samalta viivalta. Se, että hän taitavampana voittaisi taistelun merkitsisi vain sitä, että kaksintaistelun idea, se että taito ratkaisee, toteutuisi.

Piro karjaisi ja ryntäsi päin Badukia. Hän oli kohottanut miekkansa päänsä päälle kuin kirveen. Baduk väisti iskun helposti ja väistäessään sivalsi Piroa kylkeen. Sama ryntäys, väistö ja sivallus toistui vielä kaksi kertaa.

Kun taistelijat sen jälkeen kääntyivät katsomaan toisiaan, Baduk havaitsi itsevarmuuden kadonneen Piron silmistä. Piron saamat haavat eivät olleet vakavia, mutta toimivat kuitenkin muistutuksena siitä, että hän oli taistelijoista se huonompi.

Seuraavaksi Piro hyökkäsi hitaammin. Hän huitoi miekallaan villisti ja käveli päin Badukia. Badukille ei ollut ongelma iskeä miekkaa Piron kädestä ja haavoittaa tätä rintaan. Baduk olisi pystynyt lopettamaan Piron saman tien, mutta hän halusi antaa kyläläisille opetuksen.

''Nosta miekkasi ja jatka taistelua'', Baduk sanoi, kun Piro toljotti hölmönä eteensä. ''Lohikäärmeen valtakunnan lakien mukaan kaksintaistelut käydään kuolemaan saakka. Teidän kylänne on nyt osa Lohikäärmeen valtakuntaa.''

Piron silmässä näkyi pelko. Vastentahtoisesti hän nosti miekkansa maasta ja hyökkäsi tahdottomasti. Baduk torjui hyökkäyksen helposti ja pisti Piroa oikeaan käteen niin, että tämä joutui jatkamaan taistelua vasemmalla.

Tämän jälkeen alkoi kissa ja hiiri -leikki, jossa Baduk hitaasti pisto pistolta ja sivallus sivallukselta haavoitti Piroa. Piro ei enää uskaltanut hyökätä, vaan Baduk teki hyökkäyksen toisensa jälkeen ja haavoitettuaan vähän vastustajaansa aina perääntyi uutta hyökkäystä varten. Tahto katosi vähitellen Piron silmistä.

Lopulta Piro tuupertui haavoihinsa. Kaksintaistelu oli ohi. Badukin arvion mukaan Piro oli kuollut.

''Ne tappoivat meidän Piron. Murhaajat'', kyläläiset alkoivat kuiskimaan. Kaksintaistelu oli mennyt Lohikäärmeen valtakunnan lakien mukaisesti, mutta kyläläiset olivat olleet Lohikäärmeen valtakunnan alamaisia vasta kuukauden, eivätkä tunteneet valtakunnan lakeja. Siksi he pitivät Badukin tekoa murhana.

Kyläläisten kuiskinta voimistui puheeksi, ja yksissä tuumin kyläläiset hyökkäsivät Badukin kimppuun. Badukin miehet ryntäsivät puolustamaan Badukia, ja nyrkkitappeluhan siitä seurasi. Kyläläiset olivat aseettomia, ja Badukin miehet olivat jättäneet aseensa vankkureihin mennessään majataloon. Nyrkkitappelu päättyi ratkaisemattomana, ja Badukin miehet lähtivät matkustamaan yönselkään. Kun he matkan jälkeen kertoisivat nyrkkitappelusta Lohikäärmeen valtakunnan keisarille, tämä lähettäisi sotilaitaan polttamaan kylän maan tasalle. Keisarin kartanpiirtäjään ei saanut kajota, paitsi lakienmukaisessa kaksintaistelussa.


\otsikko{Ryssän avaruusasemalla}
\addcontentsline{toc}{section}{Ryssän avaruusasemalla}



Avaruudessa kiisi hopeanhohtoinen pallo. Se oli kiertänyt radallaan jo sata vuotta, säihkyen auringossa. Kun maapallo oli muuttunut asumiskelvittomaksi ekokatastrofin johdosta, suomalaiset olivat lähettäneet tekokuun maata kiertävälle radalle ja asuttaneet sen kansansa parhaimmistolla. Pallo oli siis täynnä elämää. Se sisälsi kaiken ihmiselle välttämättömän, ja se kiisi kierroksen toisensa jälkeen autiomaaksi muuttuneen maan yläpuolella.

Mutta mitä näemme? Pieni sukkula kiitää kohti palloa. Jos tarkkaavainen katsoja kuvittelee mielessään sukkulan radan, hän huomaa sen lähteneen matkaansa toisesta, suuremmasta pallosta. Suuremmassa pallossa on väestöä kymmenkertainen määrä suomalaisten palloon verrattuna, ja hädin tuskin se pystyy elättämään kaikki. Sen ulkoasu on rapistunut, ja sen aurinkokennot toimivat juuri ja juuri.
\newline

\noindent Jussi Kukkonen, viisitoistakesäinen jäntevä nuorukainen, oli aamulenkillään suomalaisten avaruusaseman vähemmän käytetyissä osissa, kun hän näki edessään jonkun miehen avanneen käytävän seinässä sijaitsevan huoltopaneelin ja sormeilevan johtoja sen sisällä. Miehellä ei ollut huoltojoukkojen univormua, joten Jussi-poika painoi käytävän seinässä olevaa hälytysnappia. Äänetön signaali lähti heti turvakeskukseen.

Neuvokkaana nuorukaisena Jussi jäi seurailemaan miehen puuhia matkan päästä. Mies sai työnsä valmiiksi ja lähti käytävää eteenpäin. Äänettömästi Jussi seurasi perässä. Jonkun ajan kuluttua miehen seuraan liittyi kaksi muuta miestä, ja miesten molotus paljasti heidän kansallisuutensa.

''Ryssiä!'' Jussi tuumi mielessään. ''Nyt on jotain pahaa tekeillä.''

Miehillä oli mukanaan Jussin ikäinen, vaaleahiuksinen neito, Ja kun Jussi katsoi tarkemmin, hän näki, että neidon kädet oli sidottu köysillä.

''Ryssä on saanut suomalaisen tytön vangiksi'', Jussi ajatteli.

Seurue kulki ilmalukolle ja poistui sen kautta, ilmeisesti sukkulaan. Jussi ei voinut muuta kuin seurata tilannetta matkan päästä.

Ilmalukon sulkeuduttua saapuivat aseman turvamiehetkin paikalle: ''Kun tulimme irroitetun paneelin luo, emme tienneet, mihin suuntaan olitte menneet. Siksi meillä kesti.''
\newline

\noindent ''Ryssä on peukaloinut ilmastointiamme'', majuri Väänänen jyrähti. ''Onneksi Jussi-poika havaitsi sen heti ja asia saatiin korjattua.''

Neuvonpitoon oli kutsuttu Väänäsen, avaruusaseman johtajan lisäksi hänen adjutanttinsa Holmisto sekä luutnantti Karila. Jussi oli päässyt mukaan, koska hänen toimintaansa oli pidetty esimerkillisenä.

''Eikä siinä kaikki'', Väänänen jatkoi. ''Ryssä on saanut suomalaisen neidon vangiksi. Kuolemaa pahempi kohtalo häntä odottaa.''

''Sain juuri viestin kuulokkeeseeni'', Holmisto keskeytti. ''Teidän tyttärenne, Väänänen, ei ole saapunut tänään oppitunnilleen.''

''Minun kaunis Inkerini'', Väänänen päivitteli. ''Ryssä on kaapannut minun kauniin Inkerini. Lähetämme heti pelastusretkikunnan.''

''Voimalla emme ryssää päihitä'', Karila sanoi. ''Tarvitaan viekkautta. Nyt pieni joukko on parempi kuin suuri. Ehdotan, että lähetämme jääkäri Kulomaan, hänellä on kokemusta ryssän avaruusasemasta, ja hänen avukseen vain yhden miehen.''

''Hyvä idea'', Väänänen sanoi. ''Eiköhän panna tämä Jussi-poika hänen avukseen. Hän on osoittanut neuvokkuutensa, ja saapahan vähän kokemusta tämän tapaisista retkistä.''
\newline

\noindent Jussi ja jääkäri Kulomaa astuivat ilmalukosta saastaiseen käytävään. He olivat saapuneet sukkulalla ryssän avaruusasemalle, ja sukkula oli jätetty kiinni ilmalukkoon. Kulomaa tiesi, missä ryssä piti vankejaan, joten parivaljakkomme suuntasi suoraan kohti sellejä.

He etenivät hiljaa hiipien pitkin käytävää, jolla oli kaikkea roinaa, rikotuista laitteista likaisiin vaatteisiin ja homeisiin leivänkannikoihin.

''Ei suomalaisten asemaa tällaiseen kuntoon päästetä'', Kulomaa kommentoi sotkua. Jussi oli samaa mieltä.

Kun parivaljakkomme oli edennyt jonkun matkaa, Kulomaa sanoi: ''Hys! Tuolla edessä on ryssän vartija. Yllätän hänet.''

Jonkun matkan päässä tosiaan seisoskelikin huonoryhtinen, pitkäpartainen mies, jonka olisi pitänyt valppaasti tarkkailla ympäristöään, mutta joka kuitenkin oli kiinnostuneempi mahorkkasätkästään. Miehen univormu oli reikäinen.

Kulomaa hiippaili miehen taakse ja iski tätä munuaisiin. Mies ei pudonnut ensimmäisestä iskusta, vaan kääntyi tapellakseen. Kulomaa oli opiskellut muinaista kalevalaista itsepuolustuslajia sampoa, ja sampotaidoillaan hän nujersi ryssän helposti.

Kun Jussi saapui paikalle, Kulomaa sanoi: ''Ei näistä ryssistä ole vastusta. Laiskoja vetelyksiä, ja aliravittujakin vielä.''
\newline

\noindent Kun oltiin taas edetty jonkun matkaa, käytävän sivussa oli oviaukko, jonka takaa kuului huokauksia ja askeleita.

''Käypä Jussi kurkkaamassa varovasti, mitä siellä tapahtuu'', Kulomaa käski.

Jussi teki työtä käskettyä ja vilkaisi nopeasti oviaukosta. Siellä oli huone, jonka lattia oli täynnä lavereita. Kalpeita, sairaalloisia ihmisiä makasi lavereilla ja heidän välissään kulki lähes yhtä sairaalloisia hoitajia. Huoneen lattia oli saastan peitossa.

Kun Jussi kertoi havainnostaan Kulomaalle, tämä vastasi: ''Potilaat kärsivät aliravitsemuksesta. Täällä ei riitä ruokaa kaikille.''

Jussi ja Kulomaa pujahtivat käytävää pitkin huonen ohi tulematta havaituiksi, ja seuraavan oviaukon kohdalla Kulomaa käski Jussia taas kurkkaamaan huoneeseen.

Huone oli valtava kasvihuone, jonka viljelmät oli jätetty hoitamatta. Vijelyskasvit olivat kitukasvuisia ja veden puuttesta ruskeita. Ainoa kasvusto, joka rehotti, olivat rikkaruohot.

''Se on ryssän hydroviljelmä'', Kulomaa valisti. ''Siellä heidän pitäisi kasvattaa ravintonsa, mutta he eivät huolehdi viljelmästään. He laiminlyövät kastelun ja rikkaruohojen kitkemisen. Kuka tahansa suoraselkäinen viljelijä olisi työn touhussa kunnostamassa kasvimaata, mutta ryssän kasvimaalla et näe yhtään työntekijää.''

Parivaljakkomme kulki käytävää huoneen ohi.
\newline

\noindent Seuraavan oviaukon kohdalla Kulomaa kuiskasi Jussille: ''Tuossa on ryssän huoltokeskus. Siellä hoidetaan viemäröinti, ilmastointi ja sen sellainen. Huoneen perällä on vankiselli, jossa Inkeri todennäköisesti on. Ryssä laittaa parhaat miehensä vartioiman vankeja, joten ryntäämme sisään, ja minä hoitelen vartijan.''

Kulomaa ja Jussi ryntäsivät huoneeseen, jonka lattia oli johtojen ja putkien peitossa. Kulomaa hyökkäsi vartijan kimppuun. Vartija oli lihaksikkaampi kuin edellinen, vaikka hänen univormunsa oli yhtä rähjäinen.

Kovasti vartija pisti vastaan, vaikka Kulomaa viuhtoi ja potki sampotaidoillaan. Jussi katsoi Kulomaata ihaillen ja päätti pyytää tätä opettamaan sampoa heti kun he olisivat saapuneet suomalaisten asemalle.

Miehet vaihtoivat iskuja. Milloin Kulomaa potkaisi vartijaa vatsaan, milloin taas vartijan nyrkki osui Kulomaan leukaan. Kulomaa oli kuitenkin Suomen miesaineksen valioita, ja ryssän sipaisut eivät häntä lannistaneet.

Lopulta Kulomaa sai kellistettyä vartijan maahan ja istui tämän päälle. Sampolyönti toisensa jälkeen osui vartijan päähän, kunnes tämä oli tajuton.

Kulomaa otti vartijalta avainnipun ja avasi sellin oven. Kulomaa ja Jussi astuivat selliin, ja siellä oli sama tyttö, jonka Jussi oli nähnyt ryssän vankina.

''Inkeri Väänänen!'' Kulomaa huudahti.

''Jääkäri Kulomaa'', Inkeri vastasi. ''Tiesin, että saapuisitte pelastamaan minut, mutta mikäs komistus sinulla on mukanasi?''

Inkeri loi Jussiin merkitsevän katseen, ja punastellen Jussi tarjosi kättään: ''Jussi Kukkonen.''

Nuoret kättelivät, ja Inkeri antoi pusun Jussin poskelle. Jussia arastutti. Hän halusi olla Inkerin suosion arvoinen. 

Kun kolmikko oli poistunut sellin ulkopuolelle, Jussi sanoi: ''Menkää te edeltä. Minä jään hetkeksi tänne.''
\newline

\noindent Kun Jussi tapasi Kulomaan ja Inkerin ilmalukon edessä, Kulomaa kysyi: ''Mikä tämä haju on?''

''Tein ryssälle pienen jekun'', Jussi vastasi. ''Yhdistin heidän viemäriletkunsa heidän ilmastointiletkuunsa. Nyt paskan haju leviää ilmastoinnin kautta.''

''Oletpa sinä neuvokas, Jussi'', Inkeri kehaisi. ''Oma sankarini.''

Kolmikko poistui ilmalukon kautta sukkulaan, ja ilmalukon sulkeutuessa Inkeri sanoi: ''Sellaista se on ryssän avaruusasemalla. Paska haisee ja balalaika soi.''




\otsikko{Suomies}
\addcontentsline{toc}{section}{Suomies}



Eräänä sateisena iltana Mylläri oli kävelemässä suolla, kun salama iski tappaen hänet ja tuhoten hänen kehonsa kokonaan. Silmänräpäystä myöhemmin toinen salama iski parin kymmenen metrin päähän edellisestä salamaniskupaikasta ja sen vaikutuksesta, uskomattoman yhteensattuman seurauksena, molekyylit järjestyivät juuri samalla lailla kuin ne olivat olleet Myllärin kehossa juuri ennen tämän kuolemaa. Näin syntynyt olio, Suomies, ei vaikuttanut olevan omituisesta tapahtumaketjusta millänsäkään, vaan käveli Myllärin kotiin aivan kuin Mylläri olisi tehnyt, jos ei olisi kuollut. Sattuma oli puuttunut peliin niin, että mitään järkevää syytä Myllärin ja Suomiehen samankaltaisuudelle ei ollut, vaan siinä oli kyse puhtaasta yhteensattumasta.
\newline

\noindent ''...kävelin ajatuksissani, näin vain kirkkaan valonväläyksen, ja yhtäkkiä olin siirtynyt pari kymmentä metriä siitä, missä olin kuvitellut olleeni'', Mylläri kertoi Filosofille. Filosofi oli kylän asukkaista ehkä pelätyin, koska hän piti muihin etäisyyttä. Mylläri oli kuitenkin ajatellut, että ehkä Filosofi osaisi selittää hänen omituisen siirtymisensä.

''Oletteko aivan varma, että tämä tapahtui nimenomaan suolla?'' Filosofi kysyi.

''Kyllä...''

''Vai niin. Kuuluisa filosofi Donald Davidson on kirjoittanut samanlaisesta tapauksesta. Mylläri kuoli eilisiltana salamaniskusta, ja uskomattoman yhteensattuman seurauksena te synnyitte heti sen jälkeen. Kuulkaa, te ette ole sama olio kuin Mylläri... Siis te ette ole Mylläri vaan Suomies.''

''Kyllä minä nyt tiedän, että olen Mylläri!'' Mylläri kimmastui.

''Davidsonin mukaan puhuessanne menneisyydestä teidän sananne eivät viittaa mihinkään'', Filosofi jatkoi välittämättä siitä, että ärsytti keskustelukumppaniaan. ''Jos esimerkiksi sanotte 'Se marmorikuula, jonka näin toissapäivänä', teidän sananne eivät tarkoita mitään, koska toissapäivänä te ette edes olleet olemassa. Toisin sanoen puheenne on pelkkää huultenheiluttelua.''

''Huultenheiluttelua muka'', Mylläri huusi. ''Minun jämäkkyyteni on tunnettu koko kylässä. Kun minä sanon jotain, tarkoitan sitä myös.''

Mylläri poistui Filosofin luota ovet paukkuen.
\newline

\noindent ''Tämä siis tapahtui neljä päivää sitten?'' Konstaapeli kysyi.

''Kyllä'', Filosofi vastasi. Filosofi oli päättänyt varoittaa kylän poliisimiestä siitä, että heidän kylässään oli henkilö, joka ei ollut se, joka väitti olevansa.

''Siinä tapauksessa teidän teorianne ei voi pitää paikkaansa'', Konstaapeli sanoi. ''Viikko sitten kerroin Myllärille salaisesta pokeri-illastamme, ja eilenillalla hän osallistui siihen. Jos hän olisi neljä päivää sitten syntynyt Suomies, hän ei olisi tiennyt salaista pelipaikkaamme.''

''Ettekö kuunnellut?'' Filosofi hermostui. ''Uskomattoman yhteensattuman seurauksena molekyylit järjestyivät juuri samoin kuin Myllärin kehossa. Koska suomiehen aivot muodostuivat noista molekyyleistä, niissä on sama tieto kuin Myllärin aivoissa.''

''Rauhoittukaas nyt'', Konstaapeli sanoi. ''Menkää vaikka kotiin ja juokaa kuppi teetä.''

''Mikä filosofisesti sivistymätön moukka'', Filosofi ajatteli, mutta katsoi kuitenkin parhaaksi totella valtiovallan edustajaa.
\newline

\noindent ''Ehkä asiaa pitäisi lähestyä filosofian näkökulmasta'', Filosofi mietti teekupposen ääressä, kuinka saisi kyläläiset vakuutettua siitä, että Suomies ei ole Mylläri.

''Heillä on siis teoria, kutsukaamme sitä vaikka teoriaksi T. Hyvä on, teorian T mukaan siis minun Suomieheksi kutsumani olio on itse asiassa Mylläri.''

''Minun on siis osoitettava, että T on huono teoria. Mitä teorialta vaadittiinkaan? Siltä vaaditaan ennustus- ja selitysvoimaa.''

''Mietitään ensin ennustusvoimakysymys. Mitä he ennustavatkaan T:n avulla? He ennustavat, että ensi satokauden jälkeen Suomies jauhaa heidän viljansa jauhoiksi samoin kuin Mylläri on jauhanut ne aiempina vuosina. Mutta tämä ennustus osuu oikeaan, koska Suomiehen aivot ja keho ovat rakentuneet samoin kuin Myllärin. Samalla tavalla he voivat ennustaa muutakin Suomiehen käytöstä. Teoria on siis ennustusvoimainen.''

''Mutta onko se selitysvoimainen? Jos he satokauden jälkeen yrittävät selittää sen, että Suomies jauhoi viljaa, sillä, että Suomies on itse asiassa Mylläri, jolla on tapana jauhaa viljaa, selitys menee mönkään, koska Suomiehellä ei ole ollut tapana jauhaa viljaa. Hänhän syntyi vasta viime satokauden jälkeen. Tähän on tartuttava.''
\newline

\noindent Niinpä Filosofi maalasi suuren kyltin, jossa luki: ''Mylläri ei ole Mylläri, vaan Suomies''. Kyltti kädessä hän marssi pitkin kylänraittia, ja aina, kun joku ihminen tuli vastaan, hän ryhtyi puhumaan tälle seuravaan tapaan.

''Luuletko, että voit selittää sen, että Mylläri jauhaa viljaa sillä, että hän on Mylläri, jonka tehtävä on jauhaa viljaa? Et voi, koska todellisuudessa hän on Suomies.''

''Luuletko, että voit selittää sen, että Mylläri näyttää sinulle marjapaikan sillä, että hän löysi sen viime kesänä? Et voi, koska todellisuudessa hän on Suomies, joka syntyi viikko sitten.''

''Luuletko, että voit selittää sen, että Mylläri tilaa kapakassa viskin sillä, että Myllärin setä asui Irlannissa ja tutustutti hänet viskeihin? Et voi, koska todellisuudessa hän on Suomies, jolla ei ole setää.''

Ja niin edelleen. Aluksi vastaantulijat yrittivät vakuuttaa Filosofille, että sama Myllärihän Mylläri edelleen oli, mutta huomattuaan tämän turhaksi kaikki alkoivat vain sivuuttaa Filosofin keskustelunavaukset milloin milläkin tekosyyllä. 
\newline

\noindent Kun Filosofi oli jatkanut mielenosoitustaan viikon, hän eräänä iltana näki kotinsa ikkunasta kylän miesten järjestäytyvän soihtujen ja heinähankojen kanssa kulkueeksi.

''He varmaan marssivat Suomiehen talolle'', Filosofi ajatteli. ''Kampanjani taitaa vihdoin ja viimein purra.''

Yllättäen kulkue ei kääntynytkään tienhaarasta Myllärin talolle, vaan jatkoi suoraan Filosofin talolle.

Kun kulkue oli Filosofin talolla, Filosofi meni talonsa verannalle, ja kulkuen kärjessä ollut Konstaapeli sanoi: ''Nyt tämä hullutus saa riittää. Lakkaa heti mustamaalaamasta Mylläriä.''

''Mutta hän ei ole Mylläri vaan Suomies'', Filosofi yritti.

''Meidän kaikkien tuntema Mylläri hän on'', Konstaapeli sanoi. ''Olemme kaikki tunteneet hänet lapsesta. Nyt menet heti kapakkaan. Juotte tuopit Myllärin kanssa, ja sen jälkeen paiskaatte sovinnon kättä.''
\newline

\noindent Filosofi oli kapakassa Myllärin seurassa. He olivat tilanneet tuopit ja maistaneet niistä. Sen jälkeen Mylläri alkoi kertoa sotamuistojaan.

''Sotamuistoja muka'', Filosofi ajatteli. ''Eihän hän ole edes ollut sodassa. Hänhän syntyi alle kaksi viikkoa sitten.''

Filosofi harkitsi pöydästä poistumista, mutta tällöin hänen mieleensä nousivat uhkaavat heinähangot, ja hän ajatteli, että on parempi jäädä. Myllärin sotamuistot olivat niin mukansatempaavia, että Filosofi eläytyi niihin täydestä sydämestään. Siinä kuunnellessa meni vielä toinenkin tuoppi, ja vielä kolmaskin.

Kun tuli kapakan sulkemisaika, Filosofi ja Mylläri kättelivät sovinnoksi, ja Filosofi sanoi: ''Ei ole väliä oletko sinä sama olento kuin Mylläri, mutta kyllä sinä olet hiton hyvä tyyppi.''




\otsikko{Puolustuspuheita}
\addcontentsline{toc}{section}{Puolustuspuheita}



\aliotsikko{Sotilaan apologia}

Ensinnäkään minä en olisi halunnut koko sotaan. Kaikkein mieluiten olisin jatkanut kulttuurintutkimuksen opintojani, mutta eräänä aamupäivänä kutsuntalappu oli kolahtanut postiluukusta. Niin minä, rauhan kannattaja, jouduin sotilaaksi.

Sodassa propaganda on kammottavaa. Vihollisesta maalailtiin hirviömäistä kuvaa, vaikka tiesinhän minä hyvin, että vihollisen sotilaat olivat samanlaisia kuin minäkin, asevelvollisia, jotka oli värvätty väkipakolla. Siellä me sotaan pakotetut ammuskelimme toisiamme, jotta päättäjien valtapoliittiset intressit toteutuisivat. Jos ei suostunut ampumaan, se tiesi omien teloittamaksi joutumista.

Sodassa sotilaalla ei ole oikeutta edes omaan henkeensä. Kansainväliset lait suojelevat siviilien henkeä, mutta jos olet sotilaana, vihollinen saa ampua sinut, eikä se ole rikos minkään lakien mukaan, ja omat upseerisi voivat milloin tahansa lähettää sinut taistelemaan hengestäsi. Olet yksinkertaisesi sen varassa, että pystyt itse puolustamaan henkeäsi. Hyvä tuomari ja syyttäjä, täällä te vain olette ollet koko elämänne turvassa Haagissa, ettekä ole koskaan joutuneet sotilaiksi. Ette tiedä, kuinka sotilaaksi joutuminen taannuttaa ihmisen eläimen tasolle. Sotilaan hengellä ei ole mitään arvoa, ja laki on se, että tapa tai tule tapetuksi.

Samaan aikaan kun sotilaan hengellä ei ole mitään arvoa, hänellä kuitenkin on velvollisuuksia. Hänellä on velvollisuus totella upseereitaan, kun he lähettävät sotilaan kaukopartioon taistelemaan omasta hengestään. Sotilaalla on myös kansainvälisten lakien mukan velvollisuus olla vahingoittamatta niitä, joiden hengellä ja hyvinvoinnilla on arvoa, eli omia ja vihollisen siviileitä. Epäsuhta sotilaan oikeuksien ja velvollisuuksien välillä on sulaa hulluutta. Itse asiassa koko sota on sulaa hulluutta. 

Niin minä sitten eräällä kaukopartiomatkalla päätin antautua sodan hulluudelle. Olimme vihollisen linjojen takana, ja olimme nähneet pienen mökin. Ajattelimme yöpyä mökissä, ja hyvällä tuurilla löytää sieltä ruokatarvikkeita. Yllättäen mökissä oli nuori nainen, vihollisen siviili. Niin minä sitten antauduin sodan hulludelle ja raiskasin sen naisen. Olin tuolloin moraalin tuolla puolen. Lait eivät suojellet henkeäni, vihollisen sotilaat saattoivat milloin tahansa tulla ja ampua minut, joten päätin, että jos kansainvälinen laki ei kunnioita henkeäni, olen eläin, enkä kunnioita kansainvälistä lakia.

\aliotsikko{Sosiaalipummin apologia}

Sinä sanot, että me saamme kaiken ilmaiseksi. Itse asiassa minä en saa kaikkea. Saan työttömän peruspäivärahan, asumistuen ja vähän rahaa sossusta. Sillä maksaa ruuan ja vuokran, puhelimen ja bussilipun kaltaiset vältämättömyydet ja muutaman halvan vaatteen silloin tällöin, mutta muuhun ei sitten rahaa riitäkään. Ravintolassa syöminen on pois laskuista, enkä voi täyttää vapaa-aikaani maksullisilla harrastuksilla. Harrastusmahdollisuudet rajautuvat kirjastoon ja luonnossa liikkumiseen.
Työttömän osassa on siis omat hankaluutensa, eivätkä useimmat valitsekaan sitä vapaaehtoisesti.

Vaikka valitsisin työttömän osan myös siinä tapauksessa, että minulla olisi kunnollinen mahdollisuus saada töitä, useimmat valitsisivat eri tavalla kuin minä. Nykyisessä taloudellisessa tilanteessa työpaikkoja ei yksinkertaisesti riitä kaikille halukkaille, ja työpaikat ovat kilpailtuja. Eikö siis ole parempi, että kaltaiseni työnvieroksujat jättävät suosiolla vähät työpaikat niille, joka sellaisia haluavat? Nykyisessä taloudellisessa tilanteessa työttömiä on, halusivat he sitä itse tai eivät, ja eikö silloin ole parempi, että he edes ovat itse tyytyväisiä osaansa? Sinä paheksut työnvieroksujia ja tarjoat heille keppiä, mutta paheksumisessa on järkeä vasta sitten, kun taloudellinen tilanne on parantunut niin, että kaikille halukkaille on tarjolla työtä.

Työttömyyteen kuuluva vapaa-aika tekee minusta paremman ihmisen. Käytän vapaa-aikani kirjastosta lainaamieni romaanien lukemiseen. Se avartaa ymmärryskykyäni, kun tutustun erilaisiin kuvitteellisiin ihmiskohtaloihin ja ajatusmaailmoihin. Sen ansiosta pystyn paremmin asettumaan toisen ihmisen asemaan ja ymmärtämään erikoistenkin ihmisten ajatuksenjuoksua. Luen myös tietokirjallisuutta, mikä avartaa ymmärryskykyäni entisestään. Jos kävisin töissä ja minulla olisi haastava työ, olisin stressaantunut koko ajan. Jos taas tekisin työtä, joka ei ole haastavaa, olisin työpäivän jälkeen monotonisen työn puuduttama. Kummassakaan tapauksessaen en työpäivän ja pakollisten kotitöiden jälkeen jaksaisi kuin vähän selata nettiä ja katsoa idioottiviihdettä telkkarista. Kirjojen lukeminen jäisi. Se tekisi maailmankuvastani suppean ja mielipiteistäni mustavalkoisia.

Sinä, hyvä kokoomuskansanedustaja, muutat työksesi maailmaa mieleiseksesi hyvällä palkalla. Etkö ymmärrä, kuinka paljon paremmassa asemassa olet kuin ihminen, joka tekee monotonisia hanttihommia pienellä palkalla? Monotonisia hanttihommia pienellä palkalla minulla olisi ehkä mahdollisuus oikein hyvällä tuurilla saada, mutta mikä sinä olet paheksumaan minua siitä, etten sellaisia hae, kun olet itsekin järjestänyt elämäsi niin, ettet joudu sellaisia tekemään?

\aliotsikko{Rasistin apologia}

Arvoisa tuomari, kysyit, olenko syyllinen vai syytön. Kuten syyttäjä sanoi, olen kirjoittanut blogiini ''Keskimäärin neekereiden älykkyysosamäärä on matalampi kuin valkoisten'', ja tämä voi olla hyvinkin rikos lakien mukaan. Moraaliselta kannalta olen kuitenkin syytön; en ole tehnyt mitään väärää.

Jos katsomme historiaa, millaisten asioiden sanominen on kriminalisoitu, havaitsemme, että yleensä puheen kriminalioimisella on yritetty pitää yllä illuusiota ja estää epämiellyttään totuuden ilmitulo. Esimerkiksi Neuvostoliitossa neuvostojärjestelmän kritisoiminen oli kiellettyä, ja kiellolla pyrittiin pitämään yllä illuusiota neuvostojärjestelmän erinomaisuudesta. Herääkin kysymys, mihin minun sanomisteni kriminalisoimisella pyritään: Pitämään kansa totuudessa vai estämään ikävän totuuden ilmitulo?

Kautta historian ja kautta maapallon, jokainen kansa on pitänyt itseään parempana kuin muita. Nyt tämä täysin luontainen inhimillinen taipumus on kielletty eurooppalaisilta. Myös ne vähemmistöt, joita rasististen lausumien kriminalisoiminen pyrkii suojaamaan syyllistyvät itse rasismiin muita kohtaan. Kun Suomessa asuva toisen polven egyptiläissiirtolainen palaa kotimaahansa, otetaanko hänet avosylin vastaan? Ei, koska hän on liian suomalainen. Egyptiläiset, kuten kaikki, syrjivät muukalaisia, eivätkä tähän syyllisty vain valkoihoiset eurooppalaiset, joiden rasistiset lausumat nyt on kielletty.

Aivan yleisesti saksalaisia pidetään huumorintajuttomana insinöörikansana. Sveitsiläiset puolestaan ovat siisteyttä rakastavia ja englantilaiset huonoja kokkeja. Euooppalaisten kansojen ominaispiirteistä kyllä saa puhua, mutta kun aivan samaa tehdään esimerkiksi somaleista, syyllistytäänkin tuomittavaan rasismiin. Eikö tämä ole kaksoisstandardi jos mikä?

Olen länsimainen heteromies. Minua syytetään milloin naisten miehiä alemmista palkoista, milloin siitä, että kehitysmaiden asukkaat eivät pärjää suomalaisilla työmarkkinoilla. Olen kylläsynyt siihen, että minun odotetaan häpeävän sukupuoltani ja etnistä alkuperääni. Olen kyllästynyt siihen, että minua pidetään etuoikutettuna, ja siksi puhutaessa sukupuolesta ja kulttuureista minulta odotetaan muita varovaisempia lausuntoja. Työmarkkinaongelmille en henkilökohtaisesi voi mitään; olen pienipalkkainen, enkä koskaan ole tehnyt yhtään päätöstä kenenkään palkkaamisesta. Olen vain kiinnostunut selvittämään totuuden, oli se kuinka poliittisesti epäkorrekti tahansa.

\aliotsikko{Murhaajan apologia}

Myönnän, että tapoin setäni saadakseni hänen perintörahansa. Suunnittelin murhan tarkoin, mutta jäin siitä kiinni. Ymmärrän, että haluatte passittaa minut vankilaan, mutta, hyvä tuomari, syyttäjän ajama rikosnimike murha ja siihen kuuluva elinkautinen vankeusrangaistus on kohtuuton.

Jos olisin tappanut setäni pikaistuksissani, esimerkiksi suuttunut setäni solvattua minua, minut tuomittaisiin lyhyempään vankeusrangaistukseen taposta. Tässä ei ole mitään järkeä. Vapaalla tahdollani päätin tappaa, ja vapaalla tahdollani olen päättänyt, että enää en tapa, koska kiinnijäämisen riski on liian suuri. Olen siis täysin yhteiskuntakelpoinen. Se, joka tappaa pikaistuksissaan, ei voi tehdä vastaavaa päätöstä olla tappamatta. Vaikka hän kuinka vakuuttelisi, hän voi saada uuden tunnekuohun ja tappaa sen vallassa. Jos tällainen henkilö, joka ei voi sitoutua yhteiskuntakelpoisuuteen selviää kahdeksalla vuodella, miksi en minäkin, joka olen päättänyt tästedes olla yhteiskuntakelpoinen?

Syyttäjä sanoi, että koska tapoin rahan tähden, toisen ihmisen hengellä ei ole minulle arvoa. Totta, mutta tunnekuohun vallassa tappaja on vielä huonommassa asemassa. Hän ei tapollaan saavuta esimerkiksi rahaa, hän saavuttaa vain mielihyvän siitä, että toinen ihminen kuolee. Hänelle siis ťoisen ihmisen hengen arvo ei ole nolla vaan negatiivinen. Onhan parempi pitää toisen henkeä arvottomana kuin antaa sille negatiivinen arvo.

Syyttäjä on maininnut raskauttavana asianhaarana ja ilmeisesti rangaistuksen koventamisperusteena sen, että olen käyttäytynyt täällä oikeudessa ylimielisesti. Hyvä tuomari, haluatteko te todella maailman, jossa ihmiset saavat oikeudessa rangaistuksen ylimielisyydestä? Voihan joku olla ylimielinen syyllistymättä mihinkään rikokseen. Pitäisikö tällaisiakin ihmisiä rangaista? Minä sanon ei. Ylimielisyys ei ole rikos, eikä sen tulekaan olla sellainen.

Arvoisa tuomari, yllämainittujen seikkojen valossa on ilmeistä,että minun rikokseni on pienempi kuin pikaistuksissa tehty tappo, ja vaadin, että minua myös rangaistaan lievemmin kuin pikaistuksissa tehdystä taposta.


\otsikko{Terapianalle Nöppönen}
\addcontentsline{toc}{section}{Terapianalle Nöppönen}

\aliotsikko{Terapianalle Nöppönen}

''Katso nyt, olen kiltti nallekarhu'', terapianalle Nöppösen kehonkieli sanoi. ''Halaa minua.''

''Siitäs saat, ilkeä hoitaja'', Mika sanoi ja iski Nöppöstä päähän.

Nöppönen hymyili. Hän ei muuta voinut, koska hymy oli ommeltu hänen kasvoilleen.

''Hoitaja Matilainen saa iskun'', Mika jatkoi ja iski Nöppöstä mahaan.

Terapianalle Nöppönen oli teddykarhu, joka asui lastenkodissa. Hänet oli annettu Mikalle, jolla oli tapana saada raivonpuuskia. Mika sai hakata teddykarhua, niin hän ei hakannut hoitajia tai asukastovereitaan.

Kun Nöppönen oli ollut myytävänä kaupassa, hän oli ajatellut, että hänestä tulisi tärkeä lelu jollekin lapselle. Hän nukkuisi lapsen vieressä ja lapsi saisi turvaa nallekarhu läheisyydestä. Hän oli ajatellut, että lapsi rakastaisi häntä ja halaisi häntä. Hänen kätensä olivatkin ommeltu niin, että ne kutsuivat lasta halaamaan. Sitten hoitaja Matilainen oli ostanut hänet ja antanut Mikalle terapianalleksi.

Mika ei välittänyt Nöppösestä, paitsi silloin, kun hän oli suuttunut jollekin asukastovereistaan tai hoitajistaan. Silloin Nöppönen sai toimia korvikkeena vihan kohteelle ja ottaa vastaan iskuja. Tietyssä mielessä Nöppönen ymmärsi osansa tärkeyden. Kun Mika sai purkaa kiukkunsa häneen, säästyttiin pahemmilta käytösongelmilta. Nöppönenhän oli vain teddykarhu, ja teddykarhuun ei sattunut, toisin kuin ihmiseen.

Vaikka Nöppönen ei tuntenut fyysistä kipua, hänen pieni teddykarhunmielensä ei ollut tyytyväinen tilanteeseen. Hänet oli tehty rakastettavaksi, ei vihattavaksi. Hänen tarkoituksensa oli ollut olla unilelu, ei kiukunpuuskien kohde.

''Siitä saat, ja siitä ja siitä'', Mika jatkoi hakkaamistaan.

Hoitaja Kortelainen tuli huoneeseen, ja Mika heitti Nöppösen nurkkaan.

''Oletko jo rauhoittunut?'' Kortelainen kysyi ja otti Mikan syliinsä.


\aliotsikko{Terapianalle Nöppösen kevätretki}




''Huomenna lähdetäänkin sitten koko lastenkoti metsäretkelle luonnonsuojelualueelle'', hoitaja Matilainen sanoi lounaalla.

''Minä en ainakaan minnekään metsään lähde'', Mika julisti. ''Korvessa rämpiminen on tylsää.''

''Ota vaikka Nöppönen mukaan'', hoitaja Matilainen sanoi. ''Se voi pitää sinulle seuraa.''

''Enkä ota'', Mika sanoi. ''Nöppönen on tyhmä.''

Mika juoksi huoneeseensa ja potkaisi terapianalle Nöppöstä. Nöppönen odotti, että olisi seurannut pahempikin selkäsauna, mutta tällä kertaa hän selvisi yhdellä potkulla.
\newline

\noindent Lastenkodin lapset kulkivat metsäreitillä hoitajineen. Mika roikotti Nöppöstä jalasta. Mikasta Nöppösen mukaan ottaminen ei parantanut ikävää korpikokemusta yhtään, mutta hoitaja Matilainen oli pakottanut ottamaan Nöppösen mukaan.

Lastenkodin pojat saivat päähänsä mennä heittelemään puuta kävyillä. Mikakin ryntäsi mukaan ja innoissaan pudotti Nöppösen polulle.

Kun pari käpyä oli heitetty, hoitajat komensivat pojat jatkamaan matkaa. Nöppönen unohtui polulle.

Yhtäkkiä tuli rankkasade. Nöppönen kastui läpimäräksi. Sananmukaisesti. Teddykarhut on tehty vettä imevistä materiaaleista. Nöppösen ajatukset olivat ristiriitaisia. Yhtäältä hän oli huojentunut, ettei hän enää ollut Mikan hakattavana, mutta toisaalta häntä pelotti, että mitä hänelle tapahtuisi.
\newline

\noindent Siiri-tyttö kaveli vanhempiensa kanssa metsäpolulla. Yhtäkkiä Siiri huomasi: ''Teddykarhu! Voi äiti, saanko minä ottaa sen? Minä hoitaisin sitä hyvin ja rakastaisin sitä. Se näyttääkin niin söpöltä.''

''Sehän on aivan kurainen'', Siirin äiti sanoi. ''Ties mitä matojakin siinä on. Jätä se maahan.''

Perhe ohitti Nöppösen, ja Nöppönen ajatteli, että siinä meni mahdollisuus. Hänen hartain toiveensa oli päästä jonkun lapsen rakastamaksi, ja siinä olisi ollut lapsi, joka olisi halunnut rakastaa häntä.
\newline

\noindent Kului tunteja, ja Nöppönen makasi kurassa metsäpolulla. Sitten Hoitaja Matilainen ilmestyi. Lastenkodissa oltiin huomattu Nöppösen katoaminen, ja Matilainen oli tullut etsimään häntä.

''Kaipaa pesua, mutta kyllä siitä vielä terapianalle tulee'', Matilainen väänsi pahimmat vedet Nöppösestä.

Lastenkodissa Nöppönen laitettiin pesukoneeseen. Pesussa Nöppösen turkki harveni, ja siihen tuli pari paljasta laikkua. ''Kyllä se vielä terapianallesta käy'', hoitaja Matilainen ajatteli ja antoi Nöppösen Mikalle.

''Tuhma nalle'', Mika sanoi. ''Ei saa karata.'' Nöppönen sai elämänsä selkäsaunan. Teddykarhuihin ei onneksi satu, ja Nöppönenkin oli oikeastaan tyytyväinen, että oli päässyt takaisin lastenkotiin. Nöppönen ajatteli, että täällä ympäristö sentään oli tuttu ja aina tiesi, kuinka elämä jatkuisi, vaikkei elämä täydellistä ollutkaan.



\aliotsikko{Terapianalle Nöppönen Darth Vaderina}




Mikan vanhemmat olivat alkoholisteja. Siksi he eivät pystyneet huolehtimaan Mikasta, ja Mika joutuikin elämään lastenkodissa. Nomaalisti he eivät edes muistaneet Mikan syntymäpäivää, mutta tänä vuonna he olivat ostaneet Mikalle syntymäpäivälahjaksi Star Wars -lelumiekan. Se oli läpinäkyvää muovia, ja sen sisällä paloi sininen valo. Se näytti aivan Star Warsin valomiekalta.

Saatuaan miekan Mika oli innoissaan hakannut sillä lastenkodin asukastovereitaan, mutta hoitaja Kortelainen oli nopeasti puuttunut tilanteeseen ja sanonut, että miekalla sai iskeä vain terapianalle Nöppöstä.

Mika leikkikin Luke Skywalkeria, ja Nöppönen sai toimia Darth Vaderina. Lastenkodissa Mika ei ollut saanut katsoa Star Wars -elokuvia, mutta hän oli oppinut perusasetelman koulussa kavereiltaan. Mika laittoi Nöppösen istumaan tuolille, huusi ''Luke Skywalker hyökkää'' ja lennätti Nöppösen kerta toisensa jälkeen lelumiekan iskulla huoneen halki. Nöppönen yritti ottaa pelottavan asennon ja muutenkin näyttää uhkaavalta, koska hän ajatteli, että Darth Vaderilta vaadittiin sitä. Se ei kuitenkaan luonnistunut, koska hänen suunsa oli ommeltu hymyyn ja hänen kätensä kutsumaan halaamaan.

Nöppönen suhtautui leikkiin ristiriitaisin tuntein. Hän oli iloinen, että Mika vihdoin leikki hänellä eikä käyttänyt häntä pelkästään kiukun purkamiseen. Toisaalta samaa hakatuksi tulemista tämä oli kuin terapianallena toimiminenkin. Leikki ei ollut sellainen, mihin hän teddykarhuna oli tarkoitettu. Hänen olisi pitänyt toimia unileluna eikä ottaa vastaan miekaniskuja.

''Darth Vader kuolee!'' Mika huusi. Hän oli laittanut Nöppösen istumaan tuoliin ja hakkasi tämän päätä miekalla, isku toisensa jälkeen, alaspäin suuntautuvin lyönnein. Nöppönen toivoi, että Mikalla olisi ollut Star Wars -figuureita, jotka oli tarkoitettu rajuihin leikkeihin.

Jonkun ajan kuluttua valomiekasta loppuivat patterit, ja se unohtui sängyn alle. Nöppösen ei enää tarvinnut osallistua Darth Vader -leikkeihin, ja ainoat iskut, joita hän joutui vastaanottamaan olivat ne, jotka lankesivat terapianallelle luonnostaan.


\aliotsikko{Terapianalle Nöppönen unileluna}




Aikaa myöten Mika kasvoi, eikä hän enää tarvinnut terapianallea. Pehmoleluikäkin jäi taakse. Siihen mennessä terapianalle Nöppönen oli vastaanottanut Mikalta niin monta iskua, että hänen täytteensä oli mennyt muhkuraiseksi ja vasen korva oli irronnut.

Hoitaja Matilainen oli hankkinut bulldoginpennun, ja katsoessaan Nöppöstä lastenkodissa hän ajatteli Nöppösen menneen niin huonoon kuntoon, ettei Nöppösestä olisi enää ihmislasten leluksi, eikä lastenkodissa silloin edes ollut ketään, joka olisi tarvinnut terapianallea. Niinpä Matilainen vei Nöppösen kotiinsa ja antoi hänet bulldoginpennulle leluksi.

Bulldoginpentu pureksi Nöppöstä ja toteutti riistantappamisviettiään ravistelemalla Nöppöstä suussaan. Nöppönen ei tiennyt, mitä ajatella roolinsa muuttumisesta. Hän ajatteli olevansa niin vanha ja raihnainen, ettei kukaan lapsi voisi rakastaa häntä, joten sama oli olla koiran puruleluna. Koiralle ei merkinnyt mitään se, että hänet oli tehty söpöksi ihmisen silmään, mutta toisaalta, Nöppönen ajatteli, ei se ollut tuntunut merkitsevän mitään Mikallekaan.

Koiran leikkimisikä jäi taakse, ja koiran leikeissä Nöppönen ei ollut menettänyt muuta kuin vasemman kätensä, oikean jalkansa ja oikean silmänsä. Hänen oikea kätensä kutsui yhä halaamaan, ja hänen ilmeensä oli silmän menetyksestä huolimatta ystävällinen.

Bulldogeilla on sellainen rotuvika, että lyhyen kuonon johdosta niiden henki kulkee huonosti. Suu kiinni hengittäminen on vaikeaa, joten bulldogimme oppi pitämään lelua suussaan öisin, niin suu pysyi auki ja henki kulki paremmin. Koska pentuajan leikkien jäljiltä Nöppösessä oli bulldogille tuttu haju, Nöppösestä tuli se lelu, jota koira piti suussaan öisin. Niinpä viimeiset vuotensa Nöppönen sai viettää bulldogin unileluna. Nöppösen vatsa rispaantui yhä enemmän ja enemmän koiran hampaiden upotessa siihen yö toisensa jälkeen. Nöppönen ajatteli, että hänet oli alun perin tehty unileluksi, ja tietyssä mielessä siihen rooliin pääseminen oli hänelle unelmien täyttymys, olkoonkin, että kyse oli koirasta eikä ihmislapsesta.




\otsikko{Vuosikuningas}
\addcontentsline{toc}{section}{Vuosikuningas}



\aliotsikko{5. jämäkuuta}

Olemme viettäneet nyt jämäkuun pitoja viisi päivää. Kaikki ihmiset kyläverkostomme kylistä ovat olleet kylässämme juhlimassa. Jämäkuu ja pidot alkavat olla lopussa, ja on aika valita vuosikuningas.

''Eiköhän tehdä Ragnarista vuosikuningas'', Thur sanoo.

Säikähdän perinpohjaisesti. Olen tiennyt, että minua kunnioitetaan metsämiehenä, mutta en ole ymmärtänyt kunnioituksen olevan niin suurta, että vuosikuninkaan kunnia lankeaisi osakseni. Kunnia tosiaan, vuoden ajan olisin kuningas, mutta sitten...

Ehdotusta kannatetaan. Kaikki huutavat kunniaa minulle, joten muodollista äänestystä ei edes järjestetä. Hida, kylämme mahtinainen, hakee vuosikuninkaan kruunun Äiti Maan alttarilta ja asettaa sen päähäni. Minua kannetaan kilven päällä ympäri kylää, ja kaikki hurraavat minulle. Otan suosionosoitukset vastaan vastentahtoisesti. Mieluummin olisin pysytellyt tavallisena metsämiehenä.

\aliotsikko{10. helmikuuta}

''Tulenko taas seuraavaksi yöksi vuoteeseesi?'' Tuda kysyy aamulla.

''Tule vain'', vastaan.

Minä lähden hoitamaan vuosikuninkaan velvollisuuksiani, Tuda lähtee papitarten seuraan.

Tammikuun nukuin kylämme kauneimpien naisten kanssa. Sitten se menetti makunsa. Vuosikuningas saa käskeä vuoteeseensa kenet tahansa kyläverkostomme naisista, myös varatut. Kukaan ei ole hänelle saavuttamaton. Kun kuka tahansa on tarjolla, seksi menettää nopeasti merkityksensä ja siihen kyllästyy.

Helmikuun alussa pyysin vuodekumppanikseni Tudan, papitarkokelaan. Hän on parempaa juttuseuraa kuin kylän muut naiset. Hän ymmärtää muustakin kuin arkiaskareista.

Syön vain sisäfilettä. Aina kun kylässämme eläin teurastetaan tai metsästetään, minä saan parhaat palat. Sisäfileeseenkin kyllästyy, kun sitä syö päivittäin.

\aliotsikko{5. maaliskuuta}

Kyläämme ympäröivässä metsässä on nähty poikkeuksellisen komea hirvi. Lähetän kaksi kylämme miehistä jäljittämään sitä. Vuosikuninkaana saan yksinvaltaisesti päättää metsästykseen ja puolustukseen liittyvistä asioista.

\aliotsikko{1. huhtikuuta}

Hida haluaa kylämme miehiä avustamaan maanviljelyksessä. Siihen ei olisi varaa, koska lomejen ryöstöretket alkavat olla vakava uhka. Kaikki kyläverkostomme miehet tarvitaan uusimaan kyliämme ympäröivät paaluaidat.

Hida on ollut kylämme naisten johtaja jo kaksikymmentä vuotta, joten hänellä on arvovaltaa miestemmekin keskuudessa. Vuosikuningas hallitsee vain vuoden, joten hän ei ehdi hankkia arvovaltaa samassa määrin. Vuosikuningas on teoriassa naistenkin johtajan yläpuolella, mutta käytäntö on toinen. Kolmannes miehistämme määrätään metsästämään, kolmannes varustusten uusimistöihin ja kolmannes maanviljelyksen. Se on vastoin perinteitä. Perinteisesti maanviljelys on kuulunut naisille, ja puolustus sekä metsästys miehille. Yritän pitäytyä kiinni perinteissä, mutta Hida saa puhuttua valtaosan kyläläisistä puolelleen, ja joudun antamaan periksi.

\aliotsikko{5. kesäkuuta}

Hirveä jäljittämään määrämäni miehet ovat löytäneet hirven ja ajaneet sen kylämme lähelle. Vuosikuninkaana saan kunnian ampua hirven jousella. Mitä leikkimetsästystä! Jäljittäjät ovat tehneet varsinaisen työn, ja minä vain ammun yhden nuolen. Mieluummin olisin käyttänyt kevään jäljittääkseni hirven itse, mutta se on tässä asemassa mahdotonta.

\aliotsikko{15. lokakuuta}

Minulla on enää alle kolme kuukautta elinaikaa. Jämäkuun ensimmäisenä päivänä minut uhrataan Äiti Maalle. Kun kuningas on kuninkaana vain vuoden ja kuolee sitten, hän ei ehdi haalimaan itselleen valtaa.

En olisi tahtonut vuosikuninkaaksi. Mieluummin olisin metsästänyt vielä kymmeniä vuosia. Hengenmentystä kompensoidan vuosikuninkaalle vapaalla vuodekumppanin valinnalla ja parhaalla ravinnolla. Niihin kyllästyy nopesti. Puoleen vuoteen en ole enää pyytänyt ketään vuoteeseni. Minulle selvisi, että Tuda nukkui kanssani vain velvollisuudentunnosta, joten siitäkin meni maku kokonaan.

Koko vuoden vääjäämätön kuolemani on kaivertanut mieltäni. Olen yrittänyt viedä huomioni pois kohtalostani, mutta huonolla menestyksellä. Mitä lähemmäs kuolemani tulee, sitä enemmän se pyörii mielessäni.

\aliotsikko{1. jämäkuuta}

Juhla-aterian jälkeen katson roviota, joka roihuaa kirkkaasti. Yleisö hurraa minun ja Äiti Maan nimeä sekä tulevaa liittoamme. Hurrausten saattelemana kävelen rovioon.



\otsikko{Terapiakirjoittamista}
\addcontentsline{toc}{section}{Terapiakirjoittamista}


\aliotsikko{Arkku}

Ugh-Aart oli ollut heimonsa kanssa kalastamassa. Kalaonni oli ollut hyvä, ja Ugh-Aartkin oli saanut tarpeeksi saalista. Se oli poikkeuksellista. Ugh-Aart kyllä osasi kalastaa, kuten kaikki hänen heimossaan, mutta hän oli heimostaan se huonoin kalamies. Toisinaan hän ei saanut tarpeeksi saalista ja joutui pyytämään ruoka-avustusta muilta.

Kun tultiin rantaan, havaittiin, että rannalle oli ajautunut arkku. Se oli varmaan peräisin jostain eurooppalaisesta laivasta, mutta sitä Ugh-Aart tai muut heimolaiset eivät tienneet. He eivät olleet kuulleetkaan eurooppalaisista. Muut heimolaiset sivuuttivat arkun. Se ei sopinut heidän kokemusmaailmaansa, joten heille sitä ei ollut olemassa.

Ugh-Aartia arkku sen sijaan kiinnosti. Hän tutki sitä ja totesi sen säilytysastiaksi. Väkivalloin hän sai sen avattua. Arkku oli täynnä kirjakääröjä. Ugh-Aart ei tietenkään tiennyt, mitä ne olivat. Ugh-Aart avasi yhden ja näki sen olevan täynnä merkkejä.

Päivä toisensa jälkeen Ugh-Aart palasi tutkimaan merkkejä. Ne hahmottuivat hänen mielessään sanoiksi, ja Ugh-Aart oppi niistä luku- ja kirjoitustaidon sekä englanninkielen. Nämä taidot olivat tietysti kalastajakylässä täysin hyödyttömiä.

\aliotsikko{Yöllä}

Kello kymmeneltä illalla kreivi Ortez nousi arkustaan. Hän kiitti onneaan, että hän kesti kuunvaloa. Hän nimittäin piti yöstä. Yöllä oli rauhallista. Päivisin hänen naapuritalossaan oli remontti, jossa porattiin ja rälläköitiin, ja melu kantautui hänenkin asuntoonsa. Onneksi Ortez makasi päivät tiedottomana arkussaan, ja yöksi melu vaikeni.

Ortez tarkisti puhelimensa. Ei soittoja. Ortez pelkäisi, että Kelasta soitettaisiin ja ilmoitettaisiin, että hänen sairaseläkkeensä on katkaistu. Sairaseläkettä ei oikeasti pitäisi vampyyreille myöntää. Viranomaiset soittelivat vain päivisin, ja koko yöhön Ortezin ei tarvitsisi pelätä soittoa.

Ortez mietti, mihin hän käyttäisi yön. Hän oli ruokaillut edellisenä yönä, joten vielä tänä yönä nälkä ei yllättäisi. Hän käyttäisi yön lempiharrastukseensa, japanilaisten kukka-asetelmien tekemiseen.

\aliotsikko{Kastelukannu}

Herra Kukkala oli kastelemassa pihansa kukkia. Piha oli suuri ja kastelukannu pieni. Se tarkoitti sitä, että Kukkala joutui vähän väliä ravaamaan hanalla täyttämässä kannua.

Kukkala ajatteli, että puutarhaletkulla kasteleminen olisi vaivattomampaa, mutta hän oli niin kiintynyt metalliseen kastelukannuunsa. Jos hän hankkisi puutarhaletkun, kastelukannu joutuisi kaapin pohjalle. Sitä hän ei voisi tehdä. Kastelukannu oli niin sympaattisen näköinen. Tulisiko kannulle paha mielikin? Vaikka järki sanoi muuta, Kukkala vaistomaisesti ajatteli kannua tuntevana oliona.

Seuraavalla viikolla oli Kukkalan 75-vuotissyntymäpäivä. Koko kylä kokoontui juhlimaan sitä, ja Kukkalalle annettiin lahjakin: ''Sinä kun niin kovasti tykkäät kukkien kastelusta, niin me ostettiin sinulle puutarhaletku.''

\aliotsikko{Musta}

Mikan oli pitänyt valita itseään miellyttävä väri.
\begin{description}
\item[Kristitty:] Valitsit mustan.
\item[Mika:] Joo.
\item[Kristitty:] Musta viittaa kuolemaan, synkkyyteen, pimeyden voimiin.
\item[Mika:] En minä sitä niin ajatellut. Minä vain tykkään mustasta.
\item[Kristitty:] Olet kertonut, että tykkäät hevistä ja kauhuelokuvista. Ne taitavat vetää mielesi synkäksi.
\item[Mika:] En minä niitä synkkyytenä ajattele. Pidän kauhuelokuvista yliluonnollisen ilmapiirin takia, en pelottavuuden.
\item[Kristitty:] Kun hevi ja kauhuelokuvat pommittavat tajuntaasi synkillä mielikuvilla, niin totta kai se vaikuttaa mieleesi. Vajoat synkkyyteen yhä syvemmälle. Tien päässä on saatananpalvonta.
\item[Mika:] Monet pitävät hevistä ja kauhuelokuvista, eikä niistä kaikista saatananpalvojia tule.
\item[Kristitty:] Sinähän olet kertonut, että sinulla on jo mielenterveysongelmia.
\item[Mika:] Kyllä, olen skitsofreenikko. Se tosin pysyy lääkkeillä kurissa.
\item[Kristitty:] Synkkyyden ihannointi tuhoaa vähitellen mielen, kuten sinulle on jo käymässä.
\item[Mika:] Nyt kyllä vedät aika rankalla kädellä mutkia suoriksi, jos väität skitsofreniani johtuvan hevistä ja kauhuelokuvista.
\item[Kristitty:] Niin se vaan on. Sanoit pitäväsi kauhuelokuvista yliluonnollisuuden takia.
\item[Mika:] Kyllä.
\item[Kristitty:] Useimmilla saatananpalvojilla homma on lähtenyt liikkeelle kiinnostuksesta yliluonnolliseen.
\item[Mika:] Pidän yliluonnollisuudesta fiktiossa, enkä usko yliluonnollista olevan oikeasti olemassa.
\item[Kristitty:] Fiktiosta se lähtee liikkeelle. Sitten kokeillaan spiritismiä, ja kyllä pimeyden voimat ovat ihan todellisia.
\end{description}

\aliotsikko{Jätä yksi kortti hihaan}

Jarkko oli yksinäinen. Lievittääkseen yksinäisyyttään hän oli päättänyt elvyttää vanhan harrastuksensa, canastan. Hän oli alkanut käymään canastakerholla. Hän oli käynyt pari kertaa ja havainnut, kuinka paljon oppimista hänellä oli. Hän oli hävinnyt suurimman osan peleistään. Parhaillaan hän oli bussipysäkillä, matkalla kerhosta kotiin.

''Jätä yksi kortti hihaan.''

Jarkko hätkähti kuultuaan nämä sanat. Makkonen, kerhon mestaripelaaja oli lausunut ne.

''Anteeksi?'' Jarkko ihmetteli.

''Muut hihaan jemmatut kortit voi pelata'', Makkonen sanoi, ''mutta kunnon korttihai jättää aina yhden kortin hihaan.''

Jarkko kauhistui. Korttien jemmaaminen hihaan oli huijaamista, ja Jarkko oli luullut pelavansa rehellisellä canastakerholla. 

''Minä en huijaa'', Jarkko sanoi.

''Olen seurannut peliäsi'', Makkonen sanoi. ''Sinulla on strategiantajua, mutta se valuu hukkaan, jos et jemmaa kortteja hihaan.''

Bussi tuli. ''Kiitos neuvosta'', Jarkko sanoi noustessaan bussiin. Tuolle kerholle hän ei enää palaisi.

''En tahtois ma touhuun ihmisten'', Jarkko mietti bussissa, ''ja en tahtoisi yksin olla.'' Hän oli mennyt alun perin canastakerholle saadakseen sosiaalisia kohtakteja edes joihinkin ihmisiin, ja ensimmäinen ihminen joka oli tullut puhumaan hänelle oli paljastunut huijariksi.

\aliotsikko{Rannalle jäänyt}

Pieni poika katseli laivoja satamassa. Ne tulivat vieraista maista ja lähtivät vieraisiin maihin. Ne toivat Helsinkiin matkustajia ja mausteita, kahvia, tupakkaa, silkkiä.

Poika ajatteli, että minkähänlaista vieraissa maissa oli. Olikohan siellä murjaaneja kaislahameissaan, kuten hänelle oli kerrottu? Tai vinosilmäinen Kiinan keisari? Poika olisi halunnut hypätä laivaan ja matkustaa kaukomaille katsomaan, mutta hän oli köyhä, ja hänellä ei ollut rahaa matkaan. Kerran hän oli hypännyt laivaan ja sanonut maksavansa matkan työllä, mutta laivan kapteeni oli vain nauranut. ''Menepä vielä kasvamaan muutamaksi vuodeksi'', kapteeni oli sanonut.

Poika katsoi kojua, jossa myytiin kaukomaiden mausteita. Eksoottiset hajut leyhyivät pojan nenään. ''Miltähän ne maistuisivat?'' poika mietti. Poika kokeili taskuaan, mutta se oli tyhjä. Siellä ei ollut edes yhtä kuparilanttia, joten ostoksia ei voinut tehdä.

Poika päätti, että kun hän kasvaisi isoksi, hän pestautuisi laivaan ja seilaisi kaikki maailman seitsemän merta. Sitten hän haaksirikkoutuisi etelänmeren saarelle, jolla olisi kaislahameisia ja nenärenkaisia murjaaneja. Siellä hänestä tulisi murjaanien kuningas.

\aliotsikko{Toivomuslähde}

Pekka oli kesälomalla ystävänsä mökillä. Hän oli parhaillaan samoilemassa mökin lähimetsissä, kun hän tuli lähteelle. Jano vaivasi jo hiukan Pekkaa, ja hän kumartui juomaan lähteestä.

''Älä juo minusta'', ääni sanoi. ''En ole sellainen lähde.''

''Puhuva lähde!'' Pekka ihmetteli.

''Olen toivomuslähde'', ääni sanoi. ''Toteutan kaksi toivettasi.''

''Kaksi?'' Pekka hämmästyi. ''Kolme toivettahan saduissa toteutetaan.''

''Taikamaassa on lama'', ääni sanoi. ''Taikaministeri Vispilän leikkaukset ovat iskeneet tähänkin.''

Pekka alkoi miettimään, kuinka toiveet käyttäisi. Pekka oli pitkäaikaistyötön, peruspäivärahalla, joten rahahuolet painoivat. Pekka ajatteli, että miljoonalla eurolla maksaisi rästissä olevat laskut, ja rahaa jäisi rutkasti ylikin. Jos toivoisi lisää älykkyyttä, työllisyysnäkymät paranisivat. Siinä olisi kaksi toivetta.

''Minähän olen vain tällainen perusjamppa'', Pekka mietti kummassa vaatimattomuudenpuuskassa. ''En taida olla miljoonan ja älykkyyden arvoinen.''

''En ole ansainnut sellaista onnea'', ajatukset jatkuivat. ''Ehkä pitäisi tyytyä vähempään.''

Pekkaa hiukoikin jo hiukan. Hän lausui kaksi toivettaan: ''Saisinko lihapiirakan ja pullon kokista?''


\otsikko{Tasa-arvo}
\addcontentsline{toc}{section}{Tasa-arvo}


Eräänä sunnuntai-iltapävänä olin surffailmassa netissä ilman sen syvempää tarkoitusta, kun kuulin äänen päässäni.

''Olen Kema, lafelien sivilisaation raunioilta'', ääni sanoi. ''Tahdon kertoa tarinan maailmamme tapahtumista.''

''Kuka puhuu?'' kysyin.

''Halki ajan ja avaruuden olen ottanut yhteyden sinuun'', Kema sanoi. ''Saamme laitteillamme telepaattisia yhteyksiä, mutta on sattumanvaraista, kuka valikoituu vastaanottajaksi. Tällä kertaa sinä osuit siihen rooliin.''

Mietin hetken, olenko sekoamassa, kun kuulen ääniä, mutta sen jutut vaikuttivat mielenkiintoisilta, joten päätin jatkaa kuuntelua.

''Sulje silmäsi'', Kema sanoi.
\newline

\noindent Tottelin, ja mieleeni piirtyi kuva vihreästä, pörröisestä humanoidista, joka oli sidottu paaluun. Harmaat, suomuiset humanoidit ruoskivat sitä.

''Paaluun sidottu olio on sironi'', Kema sanoi, ''ja ruoskijat ovat lafeleja. Planeetallamme on tosiaan kaksi älyllistä lajia, lafelit ja sironit. Paitsi ulkoasultaan, ne eroavat myös henkisiltä kyvyiltään. Lafelien älykkyys on suunnilleen samalla tasolla kuin sinun lajisi. Sironit ovat puolestaan synnynnäisesti tyhmempiä. Tuhansia vuosia sironit olivatkin orjan asemassa. Tässä näet kuvan menneisyydestä, jossa lafelit ruoskivat orjaansa. Sironeiden kohtelu oli julmaa.''

Näkökentässäni ruoskanisku toisensa jälkeen osui sironin selkään, ja se vuosi keltaista verta. Kuva vaihtui, ja näin lafelin pitämässä puhetta.

''Sitten lafiilit aatteet, sinä sanoisit niitä humaaneiksi aatteiksi, saivat jalansijaa. Lafelit alkoivat uskomaan, että kaikki älylliset oliot ovat tasavertaisia. Sironit ryhtyivät lakkoilemaan, ja se joudutti kehitystä. Lopputulos oli orjuuden lopettaminen ja yhtäläinen äänioikeus kaikille, niin lafeleille kuin sironeillekin. Sironeita oli 60 prosentia väestöstä, joten heidän äänensä painoivat politiikassa.''

''Ensin kiellettiin älykkyystestien tekeminen. Sironien orjuuden aikana lafelien ja sironien älykkyyseroista oli paljonkin tieteellistä tutkimusta, ja se selvästi osoitti sironien olevan tyhmempiä. Tuosta tutkimuksesta alettiin puhua vanhentuneena ilman, että mitään tieteellistä perustetta vanhentuneisuudelle osoitettiin. Uusi tutkimus aiheesta kiellettiin.''
\newline

\noindent Mieleeni piirtyi koululuokka. Luokassa oli lafelien ja sironien poikasia sulassa sovussa. Lafeliopettaja selitti heille jotain vieraalla kielellä.

''Sitten uudistettiin koulujärjestelmä. Lafeli- ja sironilapsille säädettiin yleinen ja yhtäläinen oppivelvollisuus. He opiskelivat samoissa luokissa, samat asiat. Koska sironit eivät pystyneet oppimaan samoja asioita, joita lafelit olivat oppineet aiemmin, opetuksen sisältöjä karsittiin ja yksinkertaistettiin niin, että sironitkin selvisivät niistä. Jotta lafelit eivät olisi saaneet kilpailuetua, yksityiset lafelikoulut kiellettiin, ja kaikki lapset osallistuivat valtion yhteiskouluihin. Koska uudet lafelisukupolvet eivät saaneet opetusta, joka olisi haastanut heidät, he eivät olleet edeltävien lafelisukupolvien tasolla, ja kuilu lafelien ja sironien välillä pieneni.''

''Kai teillä oli arvosanat käytössä?'' kysyin. ''Eivätkö lafelit yhä saaneet parempia arvosanoja?''

''Eivät'', Kema sanoi. ''Arvostelussa alettiin huomioida yhtäältä osaaminen ja toisaalta oppimiseen käytetty työnteko. Lafelit eivät joutuneet tekemään töitä oppiakseen uuden opetusohjelman sisällöt, joten heidän arvosanojaan pudotti työnteon vähyys. Opetus perustui samojen asioiden toistamiseen yhä uudestaan ja uudestaan, että sironitkin oppivat ne. Lafelioppilaat turhautuivat, mikä näkyi käytöshäiriöinä, jotka pudottivat heidän arvosanoja entisestään.''

''Koska koulusta valmistuttiin huonommilla tiedoilla kuin aiemmin, yliopistojen opetusta jouduttiin yksinkertaistamaan. Yliopistoihin tuli kiintiöt sironeille, ja jotta he olisivat saaneet tutkinnon, tutkintovaatimuksia jouduttiin keventämään. Tämä näkyi yhteiskunnan kaikenpuolisena tyhmentymisenä. Jos joku uskalsi vaatia lafelien ja sironien koulutuksen eriyttämistä, hänet vaiennettiin heti väittämällä, että hän halusi palata aikaan, jolloin sironeita ruoskittiin pienimmästäkin rikkeestä.''
\newline

\noindent ''Lopputulos siis oli se, että meillä oli samalla tavoin yliopistosta valmistuneita lafeleita ja sironeita. Lafelit olivat kuitenkin työelämässä huomattavasti pystyvämpiä, joten työnantajat palkkasivat heitä. Korkeakoulutettuja sironeita oli huomattavia määriä työttömänä, ja tämän selitettiin johtuvan lafeleita suosivista yhteiskunnan rakenteista. Kenelläkään ei kuitenkaan tuntunut olevan käsitystä siitä, mitä nuo yhteiskunnan rakenteet tarkalleen ottaen olivat. Siitä puhuminen, että lafelit olivat synnynäisesti sironeita kyvykkäämpiä, oli jo tuohon mennessä muodostunut tabuksi.''

''Aiemmin kaikkia lafeleita oli pidetty keskenään tasa-arvoisina. Heillä oli yhtäläiset oikeudet lain edessä. Sitä ei ollut pidetty tasa-arvo-ongelmana, että yksi lafeli oli elektroniikka-asentaja ja toinen johtaja, joka sai korkeampaa palkkaa kuin ensimmäinen. Jos sironit olisivat suuntautuneet käytönnön töihin ja olleet tasa-arvoisia vain edellämainitussa mielessä, ongelmat olisi voitu välttää. Yksilöiden tasa-arvon sijaan alettiin puhua ryhmien tasa-arvosta, lafelien ja sironien välisestä tasa-arvosta. Tämä vaati, että jokaisessa ammatissa piti olla yhtä paljon lafeleita ja sironeita.''

''Työpaikoille säädettiin sironikiintiöt. Jopa asiantuntijatehtävissä ja johtoportaassa piti olla joka yrityksessä yhtä paljon lafeleita ja sironeita. Eiväthän sironit kyenneet tuottavaan työhön näissä ammateissa, joten käytännössä heidän lafelikolleegansa joutuivat tekemään työt heidän puolestaan. Sironit lähinä sotkivat asioita, ja lafelit joutuivat siivoamaan heidän sotkujaan. Juhlapuheissa kaikki olivat kuitenkin yhtä tuottavia, joten juhlapuheet erkanivat yhä kauemmas todellisuudesta.''
\newline

\noindent Mieleeni piirtyi kuva suuresta istuntosalista, jossa istui sadoittain lafeleita, joukossa muutama sironi siellä täällä.

''Politiikka pysyi pitkään lafeleiden hallussa. Jossain sisimmässään sironitkin tiesivät lafeleiden olevan heitä kyvykkäämpiä, joten he äänestivät sironimielisiä lafeleita. Sitten alettiin puhumaan, että aika olisi kypsä sironipresidentille. Ennen vaaleja parlamentti sääti presidentin valtaoikeudet nollaan, joten sironipresidentti oli sitten pelkkä keulakuva.''

''Kun sironipresidentti ei ollut saanut asioita sotkettua, sironit vyöryivät seuraavissa vaaleissa parlamenttiin. Tätä perusteltiin ainutlaatuisen sironinäkökulman tuomisella politiikkaan. Talous oli ollut jo pitkään lamassa, mutta sironienemmistöinen parlamentti sai talouden romahdutettua kokonaan. Tällä hetkellä edes ruoantuotanto ei toimi, ja planeetallamme nähdään nälkää.''

''Tiedemiehemme eivät enää pysty samaan kuin ennen, mutta minä, yliopistolafeli, kaivoin sironien orjuuden ajalta peräisin olevan telepatiakoneen ja lähetän tämän tarinan sinulle siellä jossain, että yhteiskunnastamme säilyisi edes jokin muisto.''
\newline

\noindent Tarinan jälkeen ääni vaimeni, enkä enää ole kuullut sitä. Jäin kuitenkin mietimään tarinaa. Maapallolla ei ole kahta älyllistä, kuitenkin älykkyydeltään eroavaa lajia. Kuitenkin yksilöiden välillä on eroja älykkyydessä täälläkin. Mitä aito tasa-arvo voisi tarkoittaa tilanteessa, jossa yksilöiden henkiset kyvyt eroavat? Ainakaan se ei voi tarkoittaa sitä, että teeskennellään, että olemassaolevia eroja ei ole.


\otsikko{Myrkyllinen suhde}
\addcontentsline{toc}{section}{Myrkyllinen suhde}


Helsinki, elokuussa 1996. Suomen suurin metropoli on maailman mittakaavassa unelias pikkukaupunki. Pahaa aavistamaton Saara Nevalainen on istunut teekupillisen ja viinerin kanssa kahvilan pöytään. Pöytää lähestyy mies, joka on pukeutunut farkkuihin ja ruudulliseen flanellipaitaan. Saara ei tiedä, että miehellä on synkkä salaisuus.

''Onko tässä vapaata?'' mies kysyi.

''Kyllä on, istu vaan'', Saara vastasi.

\begin{description}
\item[Saara:] Ensi silmäyksellä mies vaikutti olevan minun tyyppiäni. En yleensä kiinnostu kirjatoukista, mutta flanellipaita viittasi johonkin käytännön ammattiin.
\end{description}

Mies esittäytyy Mauno Virtaseksi, ja hän kertoo olevansa ammatiltaan remonttimies. Juttu parin välillä luistaa hyvin, ja he sopivat tapaavansa uudelleen.

Seuraavan kuukauden aikana pari käy treffeillä useasti. He juovat olutta pubeissa ja syövät halvoissa ravintoloissa.

\begin{description}
\item[Saara:] Pubissa Mauno tilasi aina ison kolmosen. Pienpanimo-oluet olivat juuri tulossa, mutta Mauno ei osoittanut niihin mitään hienohelmamaista kiinnostusta.
\end{description}

''Kuule, mun seinät pitäisi tapetoida'', Saara kysyy kerran. ''Voisitko sinä tehdä sen?''

''Kyllä se sopii'', Mauno vastaa. ''Pitää vain katsoa sopiva aika.''

Kahden kuukauden päästä Mauno muuttaa Maunon salaisuudesta tietämättömän Saaran luokse asumaan. Saaran seinät ovat edelleen tapetoimatta. Mauno on lykännyt hommaa milloin milläkin tekosyyllä.

\begin{description}
\item[Parisuhdeasiantuntija:] Tuossa vaiheessa Saara oli korviaan myöten rakastunut, eikä hän osannut aavistaa, että lykkäysten syy oli se, ettei Mauno osaa tehdä remontia. Rakastunut nainen uskoo helposti rakastetultaan mitä tahansa tekosyitä.
\end{description}

Saaran ystävättäret pitävät Saaraa varsinaisena onnentyttönä, kun hänellä on remonttireiska miesystävänään.

''Ota vielä kahvia'', Saaran ystävätär sanoo.

''Kiitos'', Saara vastaa. ''On se Mauno niin ihana.''

''Olet oikea onnentyttö'', ystävätär sanoo.

Tuossa vaiheessa pariskunnalla on vielä lankapuhelin. Pari kertaa Saaran luokse tulee kummallinen puhelu. Kun Saara vastaa, luuri lyödään korvaan.

\begin{description}
\item[Saara:] Minä ajattelin, että Maunolla on rakastajatar. Olin niin rakastunut, että hyväksyin sen. En osannut aavistaa, että kyse oli niin paljon synkemmästä asiasta.
\end{description}

Todellinen syy puheluihin on Maunon salaisuus. Mauno viettää kaksoiselämää. Iltaisin ja viikonloppuisin hän on Saaran rakastava miesystävä, mutta päivisin hän on matematiikan professori yliopistolla. Soittaja on Jyri Mikkonen, Maunon jatko-opiskelija, joka soittelee Maunolle kotiin ja kertoo tutkimuksen edistymisestä. Mauno on sanonut Jyrille, että hänen avovaimonsa ei saa tietää hänen olevan matemaatikko.

Silloin tällöin Mauno sanoo lähtevänsä pariksi päiväksi mökille kalastamaan. Todellisuudessa hän menee ulkomaille matematiikan konferenssiin. Seinät ovat edelleen tapetoimatta.

\begin{description}
\item[Saara:] Päästin Maunon mieleläni kalareissuille. Onhan kalastaminen niin miehekäs harrastus.
\end{description}

Eräänä päivänä Saara kuitenkin löytää sohvapöydältään paperin, jossa on jotain kummia symboleita. Saara tiukkaa Maunolta, mikä paperi se on, ja Maunon on kerrottava totuus.

''Mikä paperi tämä on?'' Saara kysyy.

''Tuo on korkeampaa matematiikkaa'', Mauno vastaa.

''Mitä ihmettä korkeampi matematiikka tekee meidän sohvapöydällämme?'' Saara tiukkaa.

''Kulta'', Mauno sanoo. ''Minun on kerrottava sinulle yksi juttu. En ole ollut sinua kohtaan täysin rehellinen.''

''Et kai ole... matemaatikko!'' Saara kauhistuu.

''On se myönnettävä'', Mauno vastaa. ''Olen matematiikan professori, en remonttimies.''

\begin{description}
\item[Parisuhdeasiantuntija:] Olisihan se kenelle tahansa melkoinen järkytys kuulla, että oma kulta onkin matemaatikko. Saara oli vielä erityisen haavoittuvainen, koska hän on niin vahvasti viehtynyt käytännön miehiin.

\item[Saara:] Olihan se melkoinen shokki. Remontit, seinän tapetoinnit, rakastajattaret, kalareissut... kaikki olikin valetta.
\end{description}

Lopulta Saara hyväksyy Maunon matematikkouden, pari jatkaa parina, ja Mauno vetää Saaran omaan synkkään maailmaansa. Saara ei kerro Maunon ammatista ystävättärilleen. Näin Saarakin elää kaksoiselämää. Hän esittää remontireiskan avovaimoa, vaikka todellisuudessa hän on matemaatikon avovaimo.

\begin{description}
\item[Saara:] Mauno otti sen jälkeen minut mukansa konferensseihin. Ystävättärilleni sanoin, että menemme Mallorcalle lomailemaan.
\end{description}

Konferensseissa matemaatikoiden puolisoille järjestetään omaa ohjelmaa. Kun matemaatikot viettävät päivät esitelmöimässä toisilleen matematiikasta, puolisot käyvät tutustumassa paikallisiin nähtävyyksiin. Illat matemaatikot ja puolisot viettävät yhdessä. Saara tutustuu muihin matemaatikoiden vaimoihin.

''Meillä puolisoilla on nämä vihreätaustaiset nimilaput'', eräs matemaatikon vaimo sanoo. ''Vihreä väri tarkoittaa, että en ymmärrä matematiikkaa. Älä tule puhumaan matematiikaa minulle.''

''Kuinka te suhtudutte puolisoidenne matemaatikkouteen?'' Saara kysyy.

''Kumppania pitää tukea'', matemaatikon vaimo vastaa.

Mauno järjestää itselleen työskentelytilat parin yhteisen kotiin. Hän tekee tutkimuksensa kotona ja käy yliopistolla pelkästään luennoimassa ja ohjaamassa opiskelijoita. Kun Saara kutsuu ystävättäriä kotiin, Maunon työskentelytilojen ovi pidetään visusti suljettuna, ettei salaisuus paljastu.

\begin{description}
\item[Parisuhdeasiantuntija:] Salaisuuden kantaminen on raskasta. Joutuu koko ajan pelkäämään, että paljastuu. Saara oli itse asiassa täysin viaton puolisonsa salaisuuteen. Silti hän joutui salailemaan.
\end{description}

Vuoden päästä tapahtuu käänne. Mauno on tehnyt mullistavaa tutkimusta matematiikassa, ja hänelle myönnetään siitä Fieldsin mitali. Matematiikassa ei jaeta varsinaisia Nobel-palkintoja, mutta Fieldsin mitalia kutsutaan ''matematiikan Nobeliksi.'' Kaikki lehdet uutisoivat, että Fieldsin mitali myönnetään Suomeen. Saara ei voi enää välttää paljastumista.

\begin{description}
\item[Saara:] Minua hävetti niin kovasti. Kaikki ystävättäreni saivat tietää, että olen avoliitossa matemaatikon kanssa. Menetin kasvoni täysin.

\item[Parisuhdeasiantuntija:] Salaisuuden paljastuminen on yhtäältä häpeä, mutta toisaalta se voi olla helpotus. Salailun aika on ohi.
\end{description}

Saaran ystävättäret suostuttelevat Saaran jättämään Maunon.

''Ethän sä voi seurustella matematikon kanssa'', ystävätär sanoo.

''Mutta'', Saara vastaa. ''Rakastan Maunoa.''

''Jätä se kelmi'', toinen ystävätär sanoo. ''Se ketku ei ole sinun arvoisesi.''

''Hyvä on, jätän sen'', Saara vastaa lopulta.

\begin{description}
\item[Saara:] Kun olin jättänyt Maunon, tuntui kuin kivi olisi vierähtänyt sydämeltäni. Minun ei tarvinnut enää häpeillä.
\end{description}

Nykyään Saara on onnellisesti naimisissa timpurin apumiehen kanssa, ja mies on tapetoinut Saaran seinät.

\otsikko{Sugar babe}
\addcontentsline{toc}{section}{Sugar babe}

Kerran näin filosofianlaitoksen ilmoitustaululla omituisen ilmoituksen: ''Palkataan filosofianopiskelija koulutusta vastaavaan työhön. Pitää olla graduvaiheessa.'' Alalaidassa oli rivi puhelinnumerohapsuja, eikä yhtään ollut vielä irroitettu. Kiitin onneani, ilmoitus oli varmaan juuri jätetty. Filosofianopiskelijoille ei juurikaan koulutusta vastaavia työpaikkoja ollut, ja tämä olisi toista kuin silloinen työni yökerhon plokkarina, humalaisten miesten puristeltavana. Kilpailun ehkäisemiseksi revin koko ilmoituksen pois.
\newline

\noindent Oven avasi keski-ikäinen, hiukan ylipainoinen mies.

''Krista Nousiainen'', esittäydyin.

''Raimo Heikkilä'', kuului vastaus. Istuuduimme. ''Ensin kerron, mistä tässä työssä on kyse. Olin rakennusliikkeen johtaja, mutta selkäsärkyjen vuoksi jouduin jäämään sairaseläkkeelle. Tietysti ihminen pysähdyttyään alkaa miettiä, mistä tässä kaikessa on kyse. Elämässä, nimittäin. Ei tällainen vasemmistolaiskodin kasvatti voi uskontoonkaan hurahtaa, joten ryhdyin tutustumaan filosofiaan. Kun noita filosofeja lukee, niin kyllähän heillä on hyviä ajatuksia, mutta ennen kaikkea heille tekisi mieli väittää vastaan. Mutta eihän kirja kuuntele vastaväitteitä.''

''Jatka vain'', sanoin.

''Ei tällainen harrastelija muuten henkevää keskusteluseuraa saa, niin päätin palkata filosofian asiantuntijan keskustelemaan kanssani. Kuinkas pitkällä sinä olet opinnoissasi?''

''Perus- ja aineopinot filosofiassa on suoritettu. Syventävistä opinnoista puuttuu viisi opintoviikkoa. Sivuaineina olen lukenut kognitiotiedettä ja matematiikkaa, ja gradu on puolessa välissä. Sen otsikko kuuluu 'Järjen rooli Sokrateen eettisessä ajattelussa'.''

''Lähes valmis maisterisnainen, siis. Kerropa vähän lisää gradustasi.''

''Lähtökohtani siinä on, että Ksenofonin teokset ja Platonin varhaiskauden teokset kuvavat Sokrateen ajattelun oikein, ja osoitan, että vaikka antiikin etiikkaa on yleensä pidetty järkilähtöisenä, Sokrateen ajattelussa tunteella oli tärkeä, joskin piilotettu rooli.'' Yritin vaikuttaa niin asiantuntevalta kuin osasin.

''Etiikkaa, siis. Minä olen enemmän kiinnostunut olemassaoloa koskevista kysymyksistä.''

''Osaan minä niitäkin.'' Tahdoin työpaikan hinnalla millä hyvänsä. ''Ontologian perus- ja jatkokurssit on suoritettu. Samoin syventävä kurssi Kantin teoreettisesta filosofiasta.'' En sanonut, että Kant-kurssi meni läpi ykkösellä. Ainoa huono arvosanani.

''Minäpä taidan palkata sinut. Palkka on 1000 markkaa viikossa, ja se kattaa kaksi kahden tunnin keskustelusessiota.''

En voinut uskoa onneani. Neljä tuntia filosofista keskustelua viikossa ei olisi minkäänlainen taakka, ja tonni viikossa oli opiskelijalle iso raha. Voisin lopettaa plokkarintyöni.
\newline

\noindent ''Vittu, tuohan on huoraamista'', Marko sanoi.

Olin kertonut Markolle uudesta työpaikastani. Marko oli eräänlainen poikaystäväni. Paino sanalla eräänlainen. Hän opiskeli estetiikkaa, ja olimme tavanneet humanistisen tiedekunnan bileissä. Minä roikuin Markon kanssa, kun en parempaakaan keksinyt, ja Marko oli omistushaluinen.

''Se mies on keski-ikäinen ja liikkuu vaikeasti selkäsäryn takia.'' Jätin sanomatta, että rakennusliikkeen johtaja, joka alkaa harrastella filosofiaa oli minusta ihmistyyppinä mielenkiintoinen. ''Ei hän ole sinulle mikään uhka.''

''Niin, mut keskustelu, niinkuin seksikin, on tarkoitettu asiaksi, missä kumpikin antaa ja kumpikin saa ihan sen aktiviteetin puitteissa. Ei keskustelullista antamista voi korvata maksamalla rahaa.''

''Ajattelisit vähän miesparkaa'', vastasin. ''Me kaksi käydään yliopistolla mielenkiintoisia keskusteluja, mut sillä ei ole ketään, jonka kanssa keskustella filosofiasta.''

Tämä keskustelu päättyi pattitilanteeseen. Marko piti kannastaan kiinni, mutta minä suhtauduin pragmaattisemmin. Minä tarvitsin rahaa ja Raimo keskusteluseuraa.
\newline

\noindent ''Kun katson tätä kahvikuppia, se on aluksi epämääräinen möykky'', Raimo sanoi. ''Sitten kun katson tarkemmin, se alkaa saada yksityiskohtia.''

Ensimmäinen sessiomme oli juuri alkanut.

''Mutta onko se kahvikuppi, joka muuttuu?'' kysyin. ''Kantin mukaan on olemassa kahvikuppi an sich, kahvikuppi sinänsä, joka on havainnoistamme riippumaton. Kun katsomme kahvikuppia, vain havaintomme kahvikupista muuttuu.''

''Kyllä kahvikuppi ihan selvästi muuttuu, kun sitä tarkastellaan lähempää.''

''Ehkä sinun kannattaisi tutustua fenomenologeihin, esimerkiksi Husserliin'', sanoin. ''He pitävät mielen saamaa havaintoa ensisijaisena itse objektiin näden.''

''Mut kun minä en puhu havainnosta vaan itse kupista.''

''Berkeley oli sitä mieltä, että olemassaolo on havaituksi tulemista'', sanoin. ''Mutta hänkin postuloi Jumalan, jolla oli täydellinen havainto kaikista esineistä.''

''Mitäs mieltä itse olet?''

''En tiedä'', vastasin. ''Kantoja on niin monia, ja kaikilla on omat heikkoutensa ja vahvuutensa. Musta on tärkeämpää hahmottaa eri vaihtoehtoiset suhtautumistavat kuin juuttua yhteen kantaan.''

''Mut se fenomono vai minä se nyt olikaan kuulosti mielenkiintoiselta'', Raimo sanoi.

''Fenomenologia'', korjasin. ''Jatketaanpa siitä…''

Sessio eteni samaan tapaan. Ei Raimo mitenkään erityisen syvällinen ollut. Esitti sellaisia väitteitä, mitä maallikolle voisi kuvitella tulevan mieleen lukiessaan filosofiaa. Työ oli kuitenkin hauskaa ja siitä maksettiin hyvin.
\newline

\noindent ''Kuule, mulla olisi yksi erikoisempi pyyntö'', Raimo sanoi erään session jälkeen. Työsuhde oli jatkunut kuukauden.

''Niin?''

''Kun mä en selkäsäryltäni oikein voi liikkua ulkona, niin jää naisten tiiraileminen vähemmälle. Voisitko pukeutua seksikkäämmin, niin vanha mies saisi vähän silmänruokaa? Maksaisin kaksisataa viikossa ekstraa. Alapää ei sitten minulla enää toimi, että sensuuntaisia lähentelyjä on turha pelätä.''

Mietin vain hetken ennenkuin suostuin. Raimo maksoi sen verran hyvin, että ekstraraha ei ollut pääasiallinen vaikuttimeni. Sairas mies herätti myötätuntoni, ja ajattelin, että voisin helposti tuoda hänen elämäänsä hiukan iloa. Tämän pukeutumisjutun joutuisin tosin salaamaan Markolta. Se saattaisi tarkoittaa pikaista vaatteidenvaihtoa yleisessä vessassa.
\newline

\noindent ''Kaunokaiseni'', Raimo aloitti. ''Olen miettinyt totuuden käsitettä. Onko totta se, minkä ihmiset uskovat olevan totta vai se, mikä on oikeasti totta?''

Sessioita oli jatkunut kolme kuukautta. Istuin Raimon luona ylläni polvipituinen skottiruutuhame, verkkosukkahousut ja ohut musta paita, jonka läpi mustat rintsikkani näkyivät. Olin ottanut sessioiden tavoitteeksi sen, että saisin Raimon tarkastelemaan kysymyksiä eri näkökulmista sen sijaan, että alkoi härkäpäisesti puolustaa ensimmäisenä mieleen tulevaa näkemystä. Työni alkoi selvästi tuottaa tulosta.

''Kulta pieni'', vastasin. ''Totuusteorioita on vaikka kuinka monta. Pääasialliset totuusteoriat ovat korrespondenssiteoria, koherenssiteoria, pragmaattinen teoria ja tarskilainen totuusteoria. Tarski kyllä itse oli sitä mieltä, että hän on korrespondenssiteorian kannattaja, ja korrespondenssiteoria on se, minkä mukaan väite on totta, jos asiat oikeasti ovat niinkuin väite väittää.''

Olimme alkaneet keksiä toisillemme hellittelynimiä, ja käytimme niitä jatkuvasti.

''Muruseni, mikä niistä on se, missä totuus on se, minkä ihmiset uskovat olevan totta?''

''Tuollainen kanta on lähinnä joidenkin postmodernien ajattelijoiden mielestä varteenotettava, senkin komistus. Muut, esimerkiksi kukaan meidän laitoksellamme, ei noteeraa sitä.''

''Mikäs siinä on vialla, hanipuppeli?''

''Onhan mahdollista, että kaikki mihin ihmiset uskovat, on valetta, mörökölli. Esimerkiksi Matrix-elokuvassa ihmiset uskovat elävänsä tavallisessa maailmassa, ja se paljastuu tietokoneen luomaksi virtuaalitodellisuudeksi.''

''Mutta onhan se totta, että tässä on kahvikuppi'', Raimo sanoi. ''Jos olemme virtuaalitodellisuudessa, kahvikuppi vain tarkoittaa sitä kahvikuppia, joka on tietokoneen muistissa. Eikö niin, prinsessa?''

''Tuopa oli mielenkiintoinen ajatus'', sanoin. ''Tästä pääsemmekin merkityksen teoriaan…''

Raimo alkoi selvästi oppia.
\newline

\noindent Kerran Marko yhytti minut, kun olin minihameessa ja narutopissa kävelemässä, täydessä meikissä ja rintaliivinolkaimet näkyvillä.

''Minnes olet tuon näköisenä menossa?''

''Raimon luokse'', vastasin.

''Vittu sä huoraat.''

''Eikö me olla puhuttu tämä jo monta kertaa? Ei filosofinen keskustelu ole mitään huoraamista.''

''Ei kun sä oikeasti annat sille!''

''Enkä anna!''

''Miksi sitten olet tälläytynyt noin?''

''No kun…''

''Lopetat Raimon luona käymisen, tai meidän juttu on ohi!''

''Meidän juttu on sit ohi.''

Se oli sen seurustelusuhteen loppu. En yhtään tiedä, millaisia ihmissuhteeni tulevat olemaan vastaisuudessa, mutta siitä olen varma, että nautin huomattavasti enemmän maksettuna keskusteluseurana kuin tyttöystävänä olemisesta.

\otsikko{Juho (Pelejä ja romantiikkaa, osa I)}
\addcontentsline{toc}{section}{Juho (Pelejä ja romantiikkaa, osa I)}

Marketta katsoi salia, ja hänen katseensa osui hahmoon, jota hän oli hakenutkin. Juho. Ehkä 180 senttimetriä pitkä, atleettinen ruumiinrakenne, hiukset poninhännällä, päällä farkut ja etnopaita, kuten opiskelijoilla usein oli. Vielä pari vastustajienvaihtoa, ja Juho tulisi Marketan pöytään. Marketta katsoi, kuinka Juho levitti pelikortit kädestään pöytään ja selitti jotain pelitovereilleen. Juhon kotipeli oli ilmeisesti niin itsestäänselvää, ettei sitä edes tarvinnut pelata. Riitti, että selitti, kuinka se pelataan.

Marketta oli bridgekerholla. Bridgeä pelataan kahden hengen joukkueissa. Joukkue pelaa yhdessä koko peli-illan, mutta vastustajat vaihtuvat muutaman jaon välein.

Marketta ajatteli, että parhaassa tapauksessa Juho oli seurustelumielessä vapaa, ainakin hänen joukkuetoverinsa oli miespuolinen, joten pariskuntajoukkueesta ei ollut kyse.

Marketan ajatukset katkaisi Markun ääni: ''Mitä sä viisi ristiä menit tarjoamaan?''

Markku oli Marketan aviomies ja joukkuetoveri. Eräs kerhon parhaista pelaajista, ja Marketta usein ihmetteli, kuinka Markku suostui pelaamaan Marketan kaltaisen tumpelon kanssa.

''No kun sä olet mua parempi pelaaja'', Marketta sanoi. ''Jos olisin jättänyt kolme sangia sitoumukseksi, mun olisi pitänyt pelata se. Viisi ristiä tuli sun pelattavaksesi.''

Bridgessä toinen joukkue määräytyy tarjousten perusteella pelinviejäosapuoleksi, ja toinen pelinviejäjoukkueen jäsenistä, pelinviejä, pelaa yksin sekä omilla että joukkuetoverinsa korteilla. Markettaa pelotti pelata pelinviejänä. Hän tekisi kuitenkin jonkun virheen, ja sitten Markku motkottaisi siitä.

''Saatiin kotipeli ristissä'', Markku sanoi. ''Ei siinä kuitenkaan ollut mitään järkeä, kun sangissa oltaisiin saatu kotipeli ylitikillä.''

''Anteeksi'', Marketta sanoi ja tunnusteli taskuaan. Hänen aamupäivällä kirjoittamansa lappu oli siellä.

Markku vaati, että pelin piti aina mennä optimaalisesti, parhaaseen mahdolliseen lopputulokseen. Marketalle olisi riittänyt, että olisi ollut kiva pelailla. Usein niin ei kuitenkaan käynyt, koska Marketta stressasi Markun vaatimuksista.
\newline

\noindent Juho ja hänen joukkuetoverinsa istuivat Marketan ja Markun pöytään. Marketta tunsi perhosia vatsassaan. Hänen suuri hetkensä olisi ihan kohta.

Pakollisten tervehdysten jälkeen peli alkoi, ja Markku avasi ''Kaksi ruutua.''

Marketta inhosi tätä tarjousta. Bridgessä joukkue sai sopia merkitykset tarjouksilleen suhteellisen vapaasti, ja Marketan ja Markun systeemissä avaus kaksi ruutua lupasi pitkän patamaan, pitkän herttamaan tai paljon arvopisteitä. Marketan mielestä tarjous ja se, millaiseen tarjoussarjaan se johti olivat liian vaikeita. Mieluummin Marketta olisi pelannut luonnollista systeemiä, jossa ruudun tarjoaminen lupaa ruutukortteja, mutta Markun mielestä tällaiset keinotekoiset tarjoukset johtivat tehokkaampaan systeemiin.

Marketta vastasi: ''Kaksi pataa.''

Kuten arvata saattaa, Markun ja Marketan systemissä tarjouksella ei ollut mitään tekemistä patamaan kanssa.

Juho tarjosi ''Kolme pataa'', ja hänen joukkuetoverinsa korotti: ''Neljä pataa.''

Juho siis oli pelinviejänä neljän padan sitoumuksessa. Peli ei tällä kertaa mennyt kotiin, vaan jäi yhden tikin vajaaksi. Markku ja Marketta saivat pisteitä.

''Vähän riskillä mentiin'', Juho sanoi. ''Ja tällä kertaa tuli takkiin.''

Marketta ajatteli, että Juhon joukkue ei ollut mennyt pienellä riskillä, vaan Juhon joukkuetoverin neljän padan tarjous oli ollut törkeä ylitarjous. Juho ei kuitenkaan arvostellut joukkuetoveriaan. Tämä oli se syy, miksi Marketta oli iskenyt silmänsä Juhoon. Vaikka tämän joukkuetoveri oli samanlainen tumpelo kuin Markettakin, Juho ei koskaan moittinut joukkuetoveriaan. Tämä siitä huolimatta, että Juho oli todella hyvä pelaaja.

Seuraavassa jaossa sitoumukseksi tuli Marketan tarjoama neljä herttaa, ja Markku olisi pelinviejänä. Nyt Marketta oli ottanut pienen riskin. Se oli epätyypillistä Marketalta. Normaalisti Marketta tarjosi hyvin varovaisesti, Markku motkottikin hänelle yleensä liiasta varovaisuudesta, mutta nyt Marketan oli välttämätöntä antaa Markulle muuta pohdittavaa niin, että Marketta voisi toteuttaa suunnitelmansa.

Nähtyään Marketan kortit Markku kurtisti kulmiaan ja alkoi pähkäillä, kuinka saataisiin kotipeli. Tällöin Marketta sujautti lapun Juholle. Juho näytti kummastuneelta, mutta otti lapun vastaan ja työnsi sen taskuunsa. Marketta tunsi itsnsä teinitytöksi, vaikka hän melkein nelikymppinen oikeasti olikin. Lappujen salainen sujauttelu oli niin yläastetta. Muuta mahdollisuutta ei kuitenkaan ollut. Hän näki Juhoa pelkästään bridgekerholla, ja bridgekerholla Marketta oli aina Markun seurassa. Juho oli varmaan viisitoista vuotta Markettaa nuorempi, joten yläaste oli hänellä tuoreemmassa muistissa kuin Marketalla.

Lapussa luki: ''Hei Juho. Vaikutat mukavalta kaverilta, ja tahtoisin pelata joukkuetoverinasi. Tule keskiviikkokerhoon ensi viikolla. Olen siellä. Kunnioittavalla ystävyydellä, Marketta.''

Keskiviikkokerho kokoontui keskellä päivää, ja se oli tarkoitettu ensisijaisesti eläkeläisille. Marketta oli kotirouva, joten tapaaminen keskellä päivää olisi paras aika tavata ilman, että Markku saisi tietää asiasta. Juhon Marketta tiesi yliopisto-opiskelijaksi, joten hän voisi järjestellä aikataulujaan.

Jotta lukija ei jäisi jännitykseen, kerrottakoon, että Markku sai neljän hertan sitoumuksen pelattua kotipeliksi, vaikka se vaatikin kiristyksen, loppupelitekniikan, jonka vain huippupelaajat hallitsevat.
\newline

\noindent Kotimatka Bridgeareenalta Lauttasaaresta Vantaan perukoille kesti yli puoli tuntia, ja kotimatkalla oli oppitunnin aika. Se tarkoitti sitä, että Markku luetteli Marketalle kaikki virheet, joita tämä oli tehnyt peli-illan aikana. Virheitä oli ollut melkoinen määrä, vaikka Markku ja Marketta olivatkin sijoittuneet peli-illan lopputuloksissa parhaaseen kolmannekseen, juuri Juhon ja tämän joukkuetoverin alapuolelle. Markku ei muuten ollut mikään tarkkaavaisuuden perikuva, mutta Marketta ei voinut lakata hämmästelemästä, kuinka Markku aina muisti kaikki illan aikana pelatut jaot ja Marketan tekemät virheet.
\newline

\noindent Seuraavana keskiviikkona Marketta oli Bridgearenalla pukeutuneena hiukan kiiltävään paitapuseroon ja hameeseen. Polkkatukka oli kiinni hiuspantana toimivalla jenkkihuivilla. Marketta tiesi olevansa vielä lähes nelikymppisenäkin tyrmäävän näköinen. Hän oli kasvissyöjä ja kuntoili. Jenkkihuivi toi nuorekkuutta.

Aina kun ihmisiä tuli sisään, Marketta jännäsi, tuleeko Juho. Ovesta kuitenkin astui vain mummoja ja pappoja. Pelipäivän järjestäjä kävi kysymässä Marketalta, pitääkö tälle järjestää joukkuetoveri, mutta Marketta sanoi odottavansa seuraa.

Lopulta Juho saapui. Marketta olisi halunnut halata tervehdykseksi, mutta tyytyi kättelemään ja sanomaan: ''Ai sä tuli sittenkin.'' Ääni oli niin ystävällinen kuin Marketta osasi.

''Joo, pitää käyttää kaikki mahdollisuudet pelata'', Juho sanoi. ''Mä olen ihan addiktoitunut tähän peliin. Jos et olisi kutsunut mua, olisin varmaan joka tapauksessa lintsannut luennoilta ja lukenut bridgestä. Sain eilen kirjan, jossa kuvaillaan eksoottinen tarjoussyteemi. Siinä ei tarjota maita vaan pelkkää käden muotoa.''

''Mä pelaisin kuitenkin mieluiten luonnollista systeemiä'', Marketta sanoi.

''Sopii'', Juho sanoi. ''Onko vaikka paneelistandardi tuttu?''

Paneelistandardi on luonnollinen tarjousjärjestelmä, jota käytetään suomalaisessa bridgelehdessä julkaistuissa tarjouspulmissa.

''Joo'', Marketta sanoi ilahtuneena.

Pelipäivän ensimmäisessä jaossa Juho teki pitkän tarjoussarjan päätteeksi tarjouksen kuusi pataa ja voitti kaikki tikit.

''Hyvä, ettet vastannut mun avaukseen limitillä'', Juho sanoi Marketalle. ''Sulla oliskin ollut pikkuisen liian vahva käsi siihen. Uuden värin tarjoaminen oli sulta oikea veto.''

Marketta ilahtui. Tältä joukkuetoverilta sai positiivista palautetta.

Sinä päivänä Marketta pelasi elämänsä parasta bridgeä. Hänen ei tarvinnut jännittää virheiden tekemistä, joten rentoutuneena virheitä tulikin huomattavan vähän. Hän ei arastellut ottaa pelinviejän roolia itselleen, ja eräässä jaossa hän teki elämänsä ensimmäisen kiristyksen, vaikean loppupelitekniikan. Markku oli opettanut kiristystä hänelle, ja hän oli luullut, ettei hän ollut ymmärtänyt Markun selitystä, mutta nyt palikat loksahtivat paikalleen.

Marketan joukkuetoveri oli komea, ystävällinen ja älykäs. Oli kuin hän olisi lukenut Marketan mieltä. Juho ymmärsi aina, mitä Marketta ajoi tarjouksillaan takaa. Pelikerran jälkimmäisen puoliskon Marketta tunsikin olonsa seksuaalisesti kiihottuneeksi. Juho oli varmaan sängyssä yhtä hyvä kuin korttipöydässäkin.
\newline

\noindent Marketta ja Juho voittivat pelipäivän. Eläkeläisten kerho ei tosin ollut yhtä kovatasoinen kuin torstai-illan kerho, jossa Marketta tavallisesti kävi, mutta kyllä voitto oli täälläkin Marketalle saavutus.

Kun tulokset olivat tulleet, Marketta sanoi Juholle: ''Mitä jos mentäis meille? Mun mies tulee kotiin vasta viiden tunnin päästä. Voitais katsoa meidän tarjoussysteemin yksityiskohtia.''

''Kiitos kutsusta, mutta ei ehdi'', Juho sanoi. ''Mä tapaan mun tyttöystävän ihan just.''

Marketta häpesi ja mietti, mitä Juho hänestä nyt ajattelee. Pitää varmaan niin helppona, että jalat leviää heti kun on vähän pelannut yhdessä korttia.

Kun ihmiset poistuivat Bridgeareenalta, Marketta näki, kuinka ulkona Juhoa odotti todella kaunis nuori nainen. Nainen ja Juho suutelivat intohimoisesti.

''No tota kaunotarta vastaan mulla ei ole mitään mahiksia'', Marketta ajatteli. Marketta mietti, mitä hän tekisi Juhon kanssa. Peliseuraksi Juho varmaan suostuisi vastaisuudessakin, mutta Juholle kyse olisi pelkästä kortinpeluusta. Marketta oli nauttinut suuresti kortinpeluusta Juhon kanssa, mutta kävisikö joukkuetoveruus aikaa myöten liian raskaaksi, kun Marketta halusi enemmänkin?

\otsikko{Anna (Pelejä ja romantiikkaa, osa II)}
\addcontentsline{toc}{section}{Anna (Pelejä ja romantiikkaa, osa II}

''Ala harrastamaan jotain. Voihan tyttöystävän saada harrastuksen kautta'', Petteri luki nettikeskustelupalstalta. Oli yhdeksänkymmentäluvun loppu, ja netti oli vielä nörttien temmellyskenttä. Ihmissuhdekeskustelupalstalle tuli säännöllisesti yksinäisten nuortenmiesten tiedusteluja, kuinka saada tyttöystävä, ja vastauksina niihin joitain puolivillaisia neuvoja.

Petteri oli yksinäinen nuorimies, mutta hän ei ollut alentunut kysymään palstalta tyttöystävän saamisesta. Mitä nyt luki muille annettuja vastauksia. Petteri ajatteli, että hänelläkin oli harrastus, go-peli, mutta go-kerhon jäsenistö oli niin miesvoittoista, että sieltä ei tyttöystävää saisi.

Tai olihan siellä Anna, kerhon ainoa nainen. Anna tosin opiskeli yliopistolla kemiaa, ja Petteri ajatteli, ettei Anna Petterin kaltaisesta sosiaalipummista perustaisi. Sitä paitsi, Petteri ajatteli, Anna oli varmaan varattu. Petteri oli kuullut jutun, että Anna oli alun perin tullut go-kerholle miesystävänsä kanssa, mutta mies oli lopettanut go-harrastuksen, koska ei ollut sietänyt sitä, että Anna oppi pelin nopeammin kuin hän.

Petteri avasi Turbo Pascal-editorin, ja ruutuun tuli Petterin kirjoittamaa ohjelmakoodia. Petteri oli jättänyt lukion kesken ja alkanut kehittelemään täysipäiväisesti, sossun rahoilla, tekoälyä joka ratkaisisi kaikki maailman ongelmat. Parin vuoden päästä hän oli huomannut projektin toivottomaksi ja pienentänyt mittakaavaa. Nyt hän kehitti go-peliä pelaavaa tekoälyä. Sossu toimi edellen projektin rahoittajana.

Go on kiinalainen kahden hengen lautapeli. Siinä missä shakki on taktista siirtojen laskemista, go:ssa hiukan epämääräisemmällä strategisella ajattelulla oli enemmän käyttöä. Tuohon aikaan tekoälyt pelasivat jo shakkia parhaiden ihmispelaajien tasolla, mutta go:ssa kehittynyt amatööripelaajakin pystyi lyömään parhaat tekoälyt. Kaukoidän ammattipelaajia vastaan tekoälyillä ei ollut mitään mahdollisuuksia.

Petteri oli vakuuttunut, että hän pystyisi parissa vuodessa kehittämään go-tekoälyn, joka pelaisi samalla tasolla ammattipelaajien kanssa. Todellisuudessa projektilla ei ollut onnistumisen mahdollisuuksia, ja go-kerholla, Petterin selän takana, hänen tekoälyprojektilleen naureskeltiinkin. Pelitaidoiltaan Petteri oli kerholla vahvaa ylempää keskitasoa, joten ei hänen statuksensa ollut siellä täysin nollassa ollut.
\newline

\noindent ''Hei, pelattaisko?'' Petteri kysyi Annalta.

Petteri oli go-kerholla, ja Anna oli sopivasti ollut vailla pelitoveria. Peliseuran kysyminen sujui Petteriltä ongelmitta, mutta hän ei tiennyt, kuinka tekisi aloitteen johonkin muuhun. Petteri oli kuullut, että naisia voi iskeä, mutta Petterillä ei ollut mitään käsitystä, kuinka se käytännössä tapahtui. Niinpä hän ei yleensä ottanut kontaktia naisiin. Poikuuskin hänellä oli tallella. Hänen kokematomuutensa hävetti häntä, joten poikuuden menetäminen yhden illan tuttavuuden kanssa oli poissa laskuista. Naiseen pitäisi ensin tutustua, että olisi turvallinen ihminen jonka kanssa sählätä. Mutta kuinka saada tutustuminen alkuun Annan kanssa?

Anna vastasi Petterin peliehdotukseen ''Joo'' ja asettui vapaan pelilaudan ääreen. Pelaajina Petteri ja Anna olivat suunnilleen tasavahvoja, joten tiedossa oli hyvä peli.

Petteri istuutui, ja peli saattoi alkaa. Petteri sai mustat pelinappulat ja teki san ren sei -avauksen, kolme mustaa nappulaa, jotka ovat kuin kolme tykkiä, jotka osoittavat kohti vastustajan asemia. Petteri koki alitajuisen tarpeen osoittaa maskuliinisuuttaan, ja niinpä hän pelasi hyvin aggressiivisesti. Go:ssa silmitön hyökkääminen heikentää omia asemia, ja oma asema pitäisi rakentaa vahvaksi ennen hyökkäystä. Petterin itsetunto ei tähän venynyt, ja niinpä hänen asemansa olivat lopulta niin heikkoja, että Anna sai helpon voiton.

''Sä hyökkäilit tässä kohti vähän harkitsemattomasti'', Anna sanoi ja osoitti laudalla Petterin kuollutta ryhmää.

''Joo, se meni vähän siihen'', Petteri sanoi. Hän ei keksinyt muuta sanottavaa, joten vaivaantuneen hiljaisuuden välttämiseksi hän poistui ulos tupakalle.

''Anna pelaa kuin mies'', Markus sanoi Petterille tupakkapaikalla. Markus oli teekkari ja pelasi yleensä teekkareiden go-kerholla. Nyt hän oli tullut pelaamaan yleiselle go-kerholle.

''Joo'', Petteri vastasi. Hänestä pelaajien sukupuolittaminen oli hiukan epäilyttävää, mutta mitä nyt teekkarilta voi odottaa.

''Tavallisesti naiset vain vastailee vastustajan siirtoihin'', Markus sanoi. ''Anna ei pelkää ottaa aloitetta käsiinsä.''

Petteri mietti, että jos Anna olisi vain vastaillut hänen siirtoihinsa, Petteri olisi saanut helpon voiton.

Petteri pelasi vielä kaksi peliä ja voitti molemmat. Toinen oli aloittelijaa vastaan, toinen kerhon parasta pelaajaa vastaan. Go:ssa heikompi pelaaja saa tasoitusta, mutta voitto kerhon mestaripelaajasta oli Petterille saavutus tasoituksellakin. ''Kaksi voittoa kolmesta'', Petteri mietti tyytyväisenä peli-illan saldoa.

''Ensi perjantaina on teekkareiden go-kerhon saunailta Otaniemessä'', Markus tiedotti peli-illan lopussa. ''Haluaako joku täältä tulla sinne?''

Pari kättä nousi, mukana Annan käsi. Kun Petteri huomasi sen, hänkin viittasi.
\newline

\noindent Teekkareiden go-kerhon saunaillat ovat kosteita, joten Petterikin saapui tilaisuuteen mukanaan rommipullo. Sitä paitsi hän tarvitsi rohkaisua. Hän oli päättänyt tehdä aloitteen Annan suhteen.

Ennen saunaa pelattiin go:ta. Mankassa soi vanhoja taistolaislauluja, Agit propia ja Kom-teatteria. Teekkarit olivat tulevia porvareita, joten sävy, jossa taistolaislauluja kuunneltiin oli ironinen. Petteri oli lievästi vaivaantunut. Hän eli sossun rahoilla, joten hän äänesti vasemmistoliittoa.

Petteri olisi halunnut pelata Annan kanssa, mutta hän ja Anna eivät etsineet samaan aikaan peliseuraa. Petterin pelit eivät menneet hyvin, koska Anna pyöri koko ajan mielessä.

Pelien aikaan kaljapulloja tyhjeni reippaaseen tahtiin, ja Petterikin naukkaili rommipullostaan. Petteri seurasi sivusilmällä Annaa, ja tämä ei juonut kuin yhden siiderin.

Sitten siirryttiin saunaan. Anna oli ainoa nainen eikä hän halunnut saunoa yksin, joten kyseessä oli sekasauna, jos yhden naisen ja kahdenkymmenen miehen saunaa nyt sekasaunaksi voi kutsua. Petteri ajatteli, että ei Anna voi olla varattu, jos hän kahdenkymmenen miehen kanssa saunaan menee.

Petteri näki Annan alasti, mutta varoi visusti tuijottamasta tätä. Hän ei halunnut pilata mahdollisuuksiaan antamalla itsestään limaisen pervon kuvaa. Kaikki muut suhtautuivat naiseen saunassa luontevasti, eikä häiriökäyttäytymistä esiintynyt. Petteri oli jännittynyt.

Saunassa humalaiset teekkarit hoilasivat taistolaislauluja ja naureskelivat niille. Annakin osallistui yhteislauluun. Toisin kuin känniset teekkarit, Anna osasi laulaa, ja hänen äänensä kaikui puhtaana teekkareiden yli. Petteri ei yhteislauluun osallistunut. Hän ei halunnut pilkata ihanteita, jotka olivat ollet tärkeitä muille ihmisille.

Saunasta poistuttaessa Petteri ja Anna osuivat suihkuun yhtaikaa. Petteri hiukan mietti, olisiko sopiva aika aloitteelle. Hän kuitenkin hylkäsi idean, koska alasti tehdyssä aloitteessa olisi ollut liikaa pelkän seksialoitteen makua. Niinpä Petteri ja Anna pesivät kumpikin hiuksensa kommunikoimatta. Petteri kuitenkin tiedosti Annan läsnäolon koko ajan.

Loppuillan Petteri tiedosti, että olisi korkea aika tehdä aloite. Niinpä Petterin rommipullo tyhjeni hyvää tahtia Petterin hakiessa rohkaisua. Kun pullo oli tyhjä, hän näki Annan olevan saunan eteistilan keittiössä, ilmeisesi hakemassa uutta siideriä jääkaapista. Petteri rohkaisi mielensä ja lähestyi Annaa sanoen: ''Kuule Anna, mä rakasshhtan sinua.''

Samaan aikaan Petteri horjahti niin, että hän joutui ottamaan seinästä tukea.

''Ootsä ihan kunnossa?'' Anna huolestui. ''Pärjääthän sä?''

Petteri horjui lisää ja Anna huusi: ''Hei, tää on niin kännissä, että se pitää viedä lepäämään.''

Kun Anna ja Markus taluttivat Petteriä sohvalle lepäämään, Petteri ajatteli: ''Se ei noteerannut mun rakkaudentunnustusta mitenkään. Ainakin se alkoi pitämään musta huolta. Ehkä se tykkää minusta.''

\otsikko{Oona (Pelejä ja romantiikkaa, osa III)}
\addcontentsline{toc}{section}{Oona (Pelejä ja romantiikkaa, osa III)}

''Tulisitko pelaamaan mah jongia ensi keskiviikkona'', Mika kysyi Heikiltä puhelimessa.

''Oota mä kysyn vaimolta'', Heikki vastasi. ''… joo, mä ja vaimo voidaan tulla.''

''Sit meitä on kolme'', Mika sanoi. ''Tässä on iänikuinen neljännen pelaajan ongelma.''

''Oota… vaimo huutaa tuolta, että se tuntee jonkun, joka voisi tulla'', Heikki sanoi.
\newline

\noindent Mika tervehti Heikkiä ja Katjaa, tämän vaimoa, kun nämä astuivat Mikan asuntoon. Heitä seurasi ehkä kaksiviitonen nainen, joka oli pukeutunut mustaan korsettiin, jonka alla oli violetti pitsimekko.

''Tässä on Oona'', Katja esitteli, ja Oona tarjosi kättään Mikalle. Käsi oli samassa asennossa kuin historiallisissa elokuvissa, joissa miehen odotettiin suutelevan sitä, mutta Mika tyytyi kättelemään.

''Viehättävää alakulttuuripukeutumista'', Mika ajatteli.

Porukka istui Mikan mah jong -pöydän ääreen, Oona vastapäätä Mikaa, ja Mika painoi pöydässä olevaa nappia. Siinä samassa pöydän uumenista nousi neljä mah jong -pelinappuloista, tiilistä, tehtyä muuria. Mikalla tosiaan oli automaattinen mah jong -pöytä, joka sekoitti tiilet itsestään ja rakensi niistä muurit. Hän oli tilannut sen Kiinasta. Kaukoidässä tuollaiset pöydät olivat yleisiä.

''Wau'', Oona sanoi.

''Osaatko pelata?'' Mika kysyi Oonalta.

''Joo, oon mä vähän pelannut'', Oona vastasi.

''Me pelataan japanilaisilla säännöillä'', Mika vastasi. ''Ei riichiä, vaan perusjapanilaista. Me käytetään näitä pistetaulukoita.'' Mika antoi Oonalle kaksi netistä tulostettua aanelosta.

Mah jongia pelataan useilla eri säännöillä. Pelin kulku on kaikissa varianteissa sama, mutta pisteenlaskun yksityiskohdat eroavat paljonkin.

Oona katsoi papereita ja sanoi: ''Joo, jotain tämmöistä mekin käytettiin.''

Pelaajille jaettiin kolmentoista tiilen kädet, ja peli saattoi alkaa.

Oikeaa mah jongia pelataan samoilla tiilillä kuin kaikille tietokoneversioista tuttua mah jong -pasianssia. Säännöt ovat kuitenkin aivan erilaiset. Oikea mah jong muistuttaa länsimaissa pelikorteilla pelattuja rommipelejä, ja siinä on tarkoitus kerätä tiiliyhdistelmiä, joita ovat kolme tai neljä identtistä tiiltä sekä kolme peräkäistä tiiltä samaa maata.

''Mä olen yrittänyt löytää seurustelukumppania Tinderistä, mut ei onnaa'', Mika sanoi kun peli oli lähtenyt kunnolla käyntiin. ''Kaikki naiset on kai kiinnostuneita siitä samasta kymmenestä prosentista miehiä.''

''Mä oon kanssa Tinderissä, vaikka se onkin ihan paska'', Oona sanoi. ''Kaikki etsii sieltä vain panoseuraa. Ainakin mun tissit on saaneet kehuja. Pitäis kai poistaa sieltä muut paitsi kasvokuva.''

Mika rekisteröi ilokseen Oonan vapaaksi.

Oona otti käsilaukustaan mustan pitsiviuhkan ja alkoi leyhytellä sillä itseään. Mika kummeksui tätä, koska oli syksy eikä mitenkään kuuma.

Pelattiin, ja lopulta Heikki paljasti voittokäden ja sanoi: ''Chicken wu. Kaikki maksaa mulle neljäkymmentä yksikköä, paitsi Mika kahdeksankymmentä.'' Mika oli tässä jaossa itä, joten hän maksoi kaksinkertaisena.

Kaikki antoivat pokerin pelimerkkejä Heikille. Mah jongiin olisi ollut autenttiset japanilaiset pistetikutkin, mutta Mika piti pokerin pelimerkkejä selkeämpinä. Heidän peleissään ne eivät edustaneet rahaa. He vain julistivat illan lopuksi voittajaksi sen, jolla oli eniten pelimerkkejä.

''Mulla on piilotettu lohikäärmepung ja piilotettu nelosbambukong'', Oona sanoi. ''Siitä pitäisi tulla ihan hyvin pisteitä.''

''Japanilaisissa säännöissä vain voittaja saa pisteitä'', Mika vastasi.

''Okei'', Oona vastasi. ''Me opittiin mah jong kiinalaiselta vaihto-opiskelijalta.''

''Säännöt, joissa häviäjät maksavat toisilleen ovat harvinaiset nykyään Kiinassakin'', Mika sanoi. Hän oli innoissaan kun pääsi esittelemään mah jong -tietämystään viehättävälle naiselle.

Kun seuraava jako oli lähtenyt käyntiin, Oona peitti viuhkalla suunsa ja nenänsä, ja alkoi heittää viuhkan takaa salaperäisiä silmäyksiä Mikaan.

''Kuinka viehättävää'', Mika ajatteli. ''Harmi, ettei pelata korttia. Korttiviuhkan takaa heitetyt silmäykset olisivat uskomattoman söpöjä.''

''Kuinkas sinä innostuit mah jongista?'' Mika kysyi Oonalta.

''No kun mä olen kiinnostunut japanilaisesta kulttuurista… hei oota Pung!'' Oona noukki Heikin poisheittämän tiilen ja käytti sen pung-yhdistelmään. ''Mä luen paljon mangaa ja katson animea. Sit mä törmäsin Akagiin, mah jongin pelaajasta kertovaan animeen.''

''Joo, Akagi on tuttu mullekin'', Mika vastasi. ''Mä taas olen kiinnostunut peleistä yleensä, ihan riippumatta siitä, mistä puolelta maailmaa ne ovat.''

Peli jatkui, samoin viuhkan takaa heitetyt silmäykset, ja lopulta Mika sai muodostettua voittokäden Katjan poisheittämän tiilen avulla.

''Kaksikymmentä… kolmekymmentäkaksi… neljäkymmentäkahdeksan…'' Mika laski, ''kertaa neljä on 192. Katja maksaa mulle 192 pistettä.''

''Entäs me muut?'' Oona kysyi.

''Japanilaisten sääntöjen mukaan ei mitään'', Katja vastasi. ''Kun voittokäsi muodostetaan poisheitetyn tiilen avulla, poisheittäjä maksaa tappiot muidenkin pelaajien puolesta.''

''Kannattaa sitten tarkkailla muiden poisheittoja'', Mika valisti. ''Niiden avulla pystyy päättelemään, mitä muut kerää, ja osaa olla heittämästä pois muille sopivia tiiliä.''

''Joskus kannattaa pelata puhdasta puolustuspeliä'', Heikki jatkoi. ''Ettei yritäkään kerätä voittokättä, vaan pelkästään varoo heittämästä muille sopivia tiiliä.''

Kun seuraava jako oli päässyt vauhtiin, Mika kysyi Oonalta: ''Mikä toi sun pukeutumistyyli on? Onko se goth lolita?''

''Ai sä tunnet japanilaista kulttuuria!'' Oona ilahtui. ''Joo, tää on jotain goth lolitaan päin. Tää on kuitenkin aika hillitty, ja japanilainen goth lolita on räväkämpi.''

Peli jatkui samaan tapaan. Oona heitti Mikaan silmäyksiä viuhkan takaa. Mika alkoi vastata silmäyksiin, mutta tällöin Oona peitti kasvonsa viuhkalla ja käänsi päänsä alas. Kerran heidän katseensa kohtasivat, ja Oona hihitti viuhkan takana.

Viimeistä jakoa pelatessa Heikki oli johdossa, ja Mika oli tätä noin 500 pistettä jäljessä. Naisilla oli vähemmän pelimerkkejä kuin alussa, Oonalla hiukan enemmän kuin Katjalla.

Mika oli yhden tiilen päässä voittokädestä. Hänen kaikki tiilensä olivat ympyrämaata, joten voittaessaan hän saisi ''vain yhtä maata''-voittokertoimen. Se kahdeksankertaistaisi voittokäden arvon ja riittäisi peli-illan ykkössijaan.

Muut olivat huomanneet Mikan keräävän ympyröitä eivätkä heittäneet niitä pois.

Sitten Oona heitti pois ympyräkasin, ja Mika sai sen avulla voittokäden.

''Tekikö se tuon tahallaan?'' Mika ajatteli myrtyneenä. Oonan osakkeet laskivat välittömästi Mikan pörssissä. Mika voisi antaa taitamattomuuden anteeksi, mutta voiton tahallinen antaminen toiselle pelaajalle oli hänestä alhaista toimintaa. Mika inhosi pariskuntia, jotka pelasivat toistensa pussiin, eikä hän halunnut olla sellaisen pariskunnan toinen osapuoli. Kyllä pariskunnankin piti pelissä pelata toistensa vastustajina, ellei kyse ollut pelin säännöissä määritellystä joukkuepelistä.

Oonan heiton takia Mika voitti peli-illan ja Oona putosi kolmannelta sijalta neljännelle. ''Mutta minkälainen voitto'', Mika ajatteli katkerana. Mikalle pelit ja niiden sujuminen oikein olivat hyvin tärkeitä.

Kun muut olivat poistumassa Mikan luota, Mika sanoi: ''Tulkaa ihmeessä toistekin pelaamaan. Sinäkin, Oona.'' Hänen oli ollut tarkoitus pyytää Oonaa treffeille, mutta viimeisen poisheiton takia hän oli muuttanut suunnitelmiaan. Hän tahtoi nähdä Oonan pelaavan vielä parissa peli-illassa ennen treffipyyntöä. Ehkä kyseessä oli ollut vahinko, eikä se toistuisi.

\otsikko{Kulttuurishokki}
\addcontentsline{toc}{section}{Kulttuurishokki}

\begin{description} 
\item[Kodar:] Tervetuloa kortteeriini, Genela. Katsokaa näkymää pääkaupunkimme yli. Eikö olekin ihana?
\item[Genela:] Näin hämärässä pääkaupunkinne näyttää oikein viehättävältä. Tulia silmänkantamattomiin.
\item[Kodar:] Olen ymmärtänyt, että järjestetyt avioliitot ovat yleisiä maassanne.
\item[Genela:] Kyllä. Ei nuorten harkintakykyyn voi luottaa. Isä on pätevin henkilö päättämään lapsensa puolisosta.
\item[Kodar:] Meidän maassamme naimisiin mennään yleensä rakkaudesta. Toisinaan valtapoliittiset syyt pakottavat ylimysvanhemmat sopimaan lastensa avioliitosta sukujenvälisen verisiteen muodostamiseksi.
\item[Genela:] Kummalliset tavat maassanne.
\item[Kodar:] Juodaan malja valtakuntiemme tulevalle liitolle. Kippis!
\item[Genela:] Kippis!
\item[Kodar:] Ymmärrättehän, vaikka avioliittomme onkin järjestetty, niin tahdon rakastavan vaimon. Yleensä järjestetyissä avioliitoissa ei rakkautta ole, ja mies päätyy rakkaudennälässään kurtisaanien syliin. En tahtoisi ajautua siihen.
\item[Genela:] Minut on pienestä asti koulutettu rakastamaan tulevaa miestäni ja omistautumaan hänelle. En usko, että ongelmia syntyy.
\item[Kodar:] Meidän maassamme on myös tapana, että kuningatar hallitsee miehensä rinnalla ja tukee tätä päätöksenteossa. Kun kuningas on sotaretkellä, kuningatar hallitsee sijaishallitsijana. Osaatteko valtiomiestaitoa?
\item[Genela:] En. Valtakunnassamme sellaiset asiat kuuluvat miehille.
\item[Kodar:] Mitä sitten teette päivät pitkät? Olen ymmärtänyt, että valtakunnassanne ylimysnaiset eivät myöskään tee töitä.
\item[Genela:] Valtaosa ajastani menee kauneudenhoitoon. On hirveä työ saada kaikki karvat pois ja iho sileäksi. Sitten on vielä meikkaaminen, kauneuskylvyt, tanssiaiset…
\item[Kodar:] Valtakuntiemme kauneuskäsitykset selvästi eroavat. Meidän valtakunnassamme naiset eivät ajele hiuksiaan, vaan päin vastoin tuuheaa tukkaa pidetään kauneuden merkkinä. Kun olette vaimoni, voitte kasvattaa hiukset.
\item[Genela:] Hyi, en tahdo! Karvat naisella ovat ällöttäviä. Kuin olisi tavallinen piika, jolla ei ole aikaa veitselle ja hohkakivelle.
\item[Kodar:] Olen ymmärtänyt, että valtakunnassanne naiset ajelevat karvat myös… sieltä. Sekään ei ole meidän valtakunnassamme välttämätöntä.
\item[Genela:] Älkää puhuko minulle kuin tavalliselle katuhuoralle! Olen hieno neito enkä puhu tuollaisista asioista.
\item[Kodar:] Palataanpa sitten koulutukseenne. On aivan välttämätöntä, että alatte opiskella valtiomiestaitoa. Suosittelen Pejodin teosta Valtio.
\item[Genela:] Onko se paksu kirja? En ole eläessäni lukenut yhtään kirjaa.
\item[Kodar:] Mitä! Ette yhtään filosofia? Ette yhtään runoilijaa? Osaatte kai lukea?
\item[Genela:] Osaan lukea ja kirjoittaa, jotta voin kirjoittaa kirjeitä tulevalle aviomiehelleni. Meidän valtakunnassamme kirjat ovat miehiä varten.
\item[Kodar:] Valtio koostuu kolmesta paksusta niteestä, jotka löytyvät palatsinne kirjastosta. Teidän on saatava erikoislupa käyttää palatsinne kirjastoa.
\item[Genela:] Voin pyytää lupaa isältäni, mutten tiedä, suostuuko hän.
\item[Kodar:] Hänen on suostuttava. Teidän on myös ryhdyttävä lukemaan runoilijoita ja filosofeja. Meidän valtakunnassamme kuningattaren odotetaan tuntevan niitä.
\item[Genela:] Haluaisin tuntea valtiomiestaitoa, runoilijoita ja filosofeja mutta pelottaa. Olen kuitenkin vain nainen, enkä tiedä, kykenenkö lukemaan paksuja kirjoja.
\item[Kodar:] Kykenette. Meidän valtakunnassamme ylimysnaiset lukevat siinä missä ylimysmiehetkin. Ettehän ole mikään tavallinen puunhakkaaja, jonka ymmärryskyky on rajoittunut.
\item[Genela:] Kuulostaa vaikealta, mutta lupaan yrittää.
\item[Kodar:] Sitten on vielä yksi asia, josta on pakko keskustella: Seksi.
\item[Genela:] Asetatte minut hankalaan asemaan. Meidän valtakunnassamme hienot neidot eivät keskustele tuollaisista asioista.
\item[Kodar:] Minulle on kerrottu, että teidän valtakunnassanne naiset makaavat kuin lahnat ja antavat miesten hoitaa hommat. En pystyisi kokemaan tuollaista rakkautta tyydyttävänä ja ajautuisin kurtisaanien syliin. Meidän valtakunnassamme naiset ottavat aktiivisen roolin myös vuoteessa.
\item[Genela:] Se sotisi kaikkea vastaan, mitä minulle on opetettu. Hienon naisen on suljettava silmät ja ajateltava Azanonin valtakuntaa.
\item[Kodar:] Lupaan opastaa teitä. Myös miehet ovat aktiivisia vuoteessa, joten vastuu ei jää yksin kenellekään. Ei kai teitä ole ympärileikattu?
\item[Genela:] Ei, se tapa rajoittuu valtakuntamme pohjoisosiin. Kai minä sitten voin opetella suhtautumaan lempeen kuten valtakunnassanne on tapana.
\item[Kodar:] Siinä tulikin tärkeimmät asiat. Onko teillä jotain kysyttävää minulta?
\item[Genela:] Kuulkaa, meidän valtakunnassamme on tapana, että kun ylimysmies ottaa hienon neidon vaimokseen, sulhanen osoittaa mieskuntonsa taistelemalla villieläimiä vastaan areenalla.
\item[Kodar:] Olen kuullut tavasta, mutta tiedättehän, että isämme ovat sopineet, että minun ei tarvitse tehdä sitä.
\item[Genela:] Ettekö voisi harkita uudestaan? Häpäisisi minut, jos minut annettaisiin miehelle, joka ei ole osoittanut mieskuntoaan areenalla.
\item[Kodar:] Sellainen taistelu ei kuulu taitoihini. Erikoisalaani on valtiomiestaito. Olen ollut sodassa, mutta tuolloin toimin lähinnä strategina.
\item[Genela:] Minä olen suostunut kaikkiin vaatimuksiinne. Ettekö voisi suostua tähän yhteen? Häät ovat puolen vuoden päästä, joten teillä on aikaa harjoitella.
\item[Kodar:] Hrmph… Kai sitä valtakuntiemme tulevan liiton nimissä täytyy. Mitäpä taitava valtiomies ei valtionsa eteen tekisi.
\item[Genela:] Voi kiitos! Meillä on aivan uskomattoman jalo pantteri odottamassa vuoroaan areenalle. Lupaan, että se säästetään teille.
\end{description}

\otsikko{Tunteellinen}
\addcontentsline{toc}{section}{Tunteellinen}

Olin vastikään muuttanut uuteen pikkukaupunkiin ja kuullut kaupungin laitamilla olevasta hylätystä kartanosta, jossa huhuttiin kummittelevan. Siellä oli asunut hieno vanhapiika, jonka koprofiliaharrastus oli paljastunut, ja nainen oli häpeissään ajautunut itsemurhaan. Naisen huhuttiin edelleen kummittelevan talossa.

Olin kahden vaiheilla sen suhteen, uskoako yliluonnolliseen, ja niinpä eräänä lokakuisena iltayönä lähdin tutustumaan taloon.

Kun saavuin talon pihalle, ripeksi. Kuljin ovelle päin, ja näin toisen taskulampun valokeilan. Ajattelin, että stevarit ovat varmaan siellä. Niinpä suljin oman taskulamppuni ja piilouduin marjapensaiden väliin.

Hetken päästä taskulampun valokeila osoitti minua, ja nuoren naisen ääni vierestäni sanoi: ''Kukas sinä olet?''

Valaisin puhujaa taskulampullani, ja näin mustaan huppariin, mustiin housuihin ja mustaan pipoon pukeutuneen nuoren, pienikokoisen naisen. Kuin anarkisti mielenosoituksessa.

''Timo'', esittäydyin. ''Tulin tänne pienelle seikkailulle.''

''Marja'', nainen esittäytyi. ''Täällä kuulemma kummittelee, ja päätin ottaa asioista selvää. Sä et taida kuitenkaan olla se kummitus.''

Koin riemuntunteen, vaikken näyttänyt sitä ulospäin. Olen karkoittanut kaverit ympäriltäni höpöttämällä pelkästään kummitustaloista. Ehkä Marja olisi minulle ystävä, joka jakaisi kiinnostukseni yliluonnolliseen. Naisystäväkin, ehkä.

''No en'', sanoin. ''Mitä jos etsittäis se kummitus yhdessä?''

''Sopii'', Marja vastasi.

Kuljimme ovelle, ja matkalla kysyin Marjalta tämän asusta.

''Nää on mun kummitustalovaatteet'', Marja vastasi. ''Tää asu on mulla vaan tapa tällaisilla retkillä. Eikä stevarit näe niin helposti.''

Tulimme ovelle ja totesin, että se on lukossa. Tällöin Marja otti repustaan sorkkaraudan.

''Väännä sä'', Marja sanoi. ''Olet vähän vahvempi.''

Sain oven murrettua auki ja astuimme eteiseen.

''Ullakko vai kellari?'' Marja kysyi.

''Mitä?'' ihmettelin.

''Niin mitä veikkaat?'' Marja kysyi. ''Onko kummitus ullakolla vai kellarissa?''

''Kokeillaan ullakkoa.''

Kävelimme taskulampunvalossa narisevia portaita ylös, kunnes olimme ovella, joka näytti johtavan ullakolle. Avasimme oven, ja parvi lepakoita lehahti ylitsemme ja ohitsemme. Yksi lepakko kosketti kasvojanikin.

''Hyi, täällä haisee'', Marja sanoi.

Katsoin Marjaa. ''Se ei ole tää talo. Sun kasvot on lepakonpaskassa.''

Marja pyykäisi kasvojaan ja katsoi sormeaan. Sitten hän nuuhkaisi sitä. ''Joo, se on tämä joka haisee. Mut tää ei haise lepakonpaskalta. Tää haisee ihmisenpaskalta.''

Yritimme pyyhkiä Marjan kasvoja, muttemme saaneet kaikkea sontaa pois. Päätimme, ettemme välitä pienistä ja jatkoimme ullakolle.

Ullakolla oli kaikkea rojua, ja katselimme ympärillemme.

Kauempana näytti olevan arkku, jota halusin tutkia, ja sanoin: ''Hei, mennään peremmälle.''

''Vitun pervo!'' Marja tiuskaisi. ''Kyllä mä tiedän, mitä sulla on mielessä.''

''Mitä?'' Ihmettelin Marjan asennemuutosta ja osoitin arkkua taskulampun valokeilalla. ''Mä halusin vaan tutkia tota arkkua.''

''Just noin miehet sanoo, 'Beibe mennään vähän peremälle' kun ne haluu piparia.''

Totta Marjan väitteessä oli se, että pitkän aikavälin suunnitelmani oli saada häneltä seksiä. Lyhyellä aikavälillä, sinä iltana, tavoitteeni oli vain tutkia kummitustaloa. Sitä paitsi lepakonpaska Marjan kasvoissa ei kiihottanut minua yhtään. En ollut sanonut Beibe, mutta ajattelin, että aiheesta ei kannata jäädä väittelemään. Samalla katsoin Marjan kasvoja, ja lepakonpaskajäämät olivat alkaneet hohtamaan pimeässä.

Marja tuupertui maahan nyyhkyttäen: ''Sä olet ihan paska. Koko maailma on paska.''

Ajattelin, että tunteellinen nainen tarvitsee suklaata, ja koettelin taskuani. Siellä oli vielä puolikas Snickers-patukka.

''Haluutsä suklaata?''

''No vittu anna sit tänne.''

Annoin Snickersinjämät.

''Vittu sä yrität myrkyttää mut. Tässä on pähkinöitä.''

''Anteeksi, en tiennyt, että olet allerginen pähkinöille.''

''Älä puhu paskaa. Ensin yrität raiskata ja sit kun se ei onnistu niin yrität myrkyttää.''

''Mä en edes halunnut seksiä, ja mistä mä olisin voinut tietää, että olet allerginen pähkinöille.''

''Mun kurkku turpoaa heti, jos syön vähänkin pähkinää ja sit mä tukehdun. Että semmoista myrkkyä sä tarjoilet.''

Tässä vaiheessa minulla alkoi raksuttaa. Lepakonpaskalla oli tekemistä mielialanmuutoksen kanssa. Sade ropisi kattoa vasten. Sadevesi tulisi tarpeeseen.

Tartuin Marjaa käsivarresta ja sanoin: ''Mennään ulos niin saadaan kasvosi puhdistettua.''

''Älä koske muhun!'' Marja huusi. ''Ai sun mielestä naisten pitäis aina olla freesejä ja puhtaita. Mun varmaan pitäis samalla laittaa sua varten meikkiä ja hiuslakkaa. Että naiset vaan katsoo kauniina sivusta kun miehet tutkii jännittäviä kummitustaloja.''

''Ei kun se on maagista lepakonpaskaa.''

''Ihan tyhmänäkö sä mua pidät? Maagista lepakonpaskaa muka. Sä vaan yrität saada tän talon itselles.''

''Maaginen lepakonpaska vaikuuttaa sun harkintakykyyn.''

''Vittu mä oon ihan kunnossa. Kuule, naisten harkintakyky toimii siinä missä miestenkin. Sun mielestä varmaan miesten pitäis saada tehdä kaikki päätökset.''

Pyyhkäisin Marjan kasvoja ja näytin sormeani, jossa paska hohteli.

''Sä lavastit ton!'' Marja sanoi. ''Mut mennään sitten ulos, jos se on sinulle niin tärkeää.''

Protestien ja haukkujen kera Marja lähti kanssani ulos, ja nenäliinalla ja sadevedellä putsasimme Marjan kasvot.

''No niin, velikulta'', Marja sanoi iloisella äänellä, kun hänen kasvonsa oli puhdistettu. ''Ullakolla kummitusta ei ollut. Eiköhän mennä seuraavaksi katsomaan, löytyisikö se kummitus kellarista.''

Naiset eivät koskaan voi myöntää käyttäytyneensä tunnekuohussa irrationaalisesti.

''Me taidettiin kohdata se kummitus jo'', sanoin.


\otsikko{Filosofien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa I)}
\addcontentsline{toc}{section}{Filosofien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa I)}

Vuonna 1392 Oxfordin kaupungissa kapealla kujalla oli sattunut konflikti. Härkävaunut yrittivät mennä yhteen suuntaan, mutta vastakkaiseen suuntaan pyrki juopunut miesjoukko.

''Peruuttakaa'', Jack, härkävaunujen kuski sanoi. ''Jalankulkijat väistävät kulkuneuvoja.''

''Tiedättekö keitä me olemme'', juoppojoukon johtaja, herra Southcliffe sanoi. ''Olemme yliopiston henkilökuntaa ja opiskelijoita.''

''Olkaa vaikka itse paavi ja kuningas'', Jack vastasi. ''Mutta jalankulkijat peruuttavat.''

''Sinä sivistymätön moukka'', Southcliffe vastasi. ''Minä olen itse yliopiston rehtori.''

''Ketä sinä kutsut sivistymättömäksi?'' Jack kysyi. ''Lyön vetoa, että itse häviäisit naiselle ritmomasiassa.''

Juoppojoukko rähähti nauramaan. Ritmomasia oli tuon ajan oppineiston suosima shakin tapainen lautapeli, joka opetti pythagoralaista matematiikkaa.

''Kiinni veti'', Southcliffe vastasi. ''Tuo luokseni nainen, joka voittaa minut, ja sinun ei enää koskaan tarvitse väistää yliopistolaisia. Annetaan tietä tälle ihmenaisen tuntijalle.''

Ivallisesti pokkuroiden juoppojoukko päästi härkävaunut menemään.

Jack oli tyytyvinen. Hän oli vain sekatavarakauppias ja oli tunnistanut Southcliffen yliopiston rehtoriksi, mutta Jack oli nuorena oppinut ritmomasiaa ylioppilasystävältään ja opettanut myös tyttärensä pelaamaan. Tytär, Sarah, oli nopeaälyinen ja päihitti kahdeksantoistavuotiaana isänsä mennen tullen.
\newline

\noindent Viikon päästä rehtori Southcliffen luona Sarah ja Southcliffe katsoivat toisiaan. Sarahin katse oli ujo, ja hän mietti, kuinka hän pärjäisi tälle suurelle herralle. Sarah ei enää kahteen vuoteen ollut hävinnyt yhtään peliä ritmomasiassa, mutta toisaalta hän ei ollut koskaan pelannut ketään muuta vastaan kuin isäänsä.

Southcliffen katse oli sen sijaan yhdistelmä himoa ja ylemmyydentunnetta. Hänen mielestään ritmomasia, filosofien peli, heijasteli lukujen harmoniaa, eivätkä naiset sellaisista asioista ymmärtäneet. Filosofien peli johdatti pelaajansa ajattelemaan maailmankaikkeuden harmoniaa, sitä kuinka lukujen suhteet hallitsivat todellisuutta, eikä tavallinen kauppiaan tytär voinut mitenkään ymmärtää maan ja taivaan salaisuuksia. Kauppiaan tytär oli tosin kaunis, ja Southcliffe olisi mielellään huvitellut tämän kauneuden kanssa, jos tytön isä ei olisi ollut läsnä. Se oli kuitenkin maallista kauneutta, joka kalpeni lukujen harmonian kauneuden rinnalla, tai niin Southcliffe ainakin opiskelijoilleen opetti.

Sarahin ja Soutcliffen välissä oli pelilauta. Se oli samantapainen kuin shakkilauta, samanlevyinenkin, mutta tuplasti niin pitkä. Sarah ja Southcliffe asettelivat nappuloita alkuasemaan, Sarah valkoisia ja Southcliffe mustia. Nappulat olivat ympyröitä, kolmioita ja neliöitä, ja jokaisessa nappulassa oli lukuarvo, kahdesta noin kolmeensataan. Ympyrät liikkuivat yhden askeleen kerrallaan, kolmiot kaksi ja neliöt kolme. Southcliffeä nappuloiden muodot muistuttivat geometriasta, siitä kuinka aksioomista voitiin johtaa teoreemoja, kun taas Sarahille ne olivat vain muotoja, joilla erottaa eri tyyppiset nappulat toisistaan.

Jack katseli alkuvalmisteluja sivusta. Hän ei tiennyt, kuinka pelissä kävisi. Hän itse oli aikoinaan oppinut voittamaan filosofianopiskelijaystävänsä, vaikka tämä erikoistui geometriaan. Sarah puolestaan voitti Jackin. Hänellä ei ollut tietoa, kuinka hyvä pelaaja Southcliffe oli.

Peli alkoi. Pelaajat siirtelivät nappuloita vuorotellen. Sitten Sarah sai kasinumeroisen nappulansa kahdeksan askeleen päähän Southliffen 64-nappulasta. ''Kahdeksan kertaa kahdeksan on kuusikymmentäneljä'', Sarah sanoi ja käänsi 64-nappulan ylösalaisin, vaalea puoli ylöspäin. Nyt se oli Sarahin nappula.

Peli jatkui. Sitten Southliffen 66-nappula joutui Sarahin 64-nappulan ja 2-nappulan väliin. ''64 plus 2 on 66'', Sarah sanoi ja käänsi 66-nappulan omakseen.

Peli jatkui samaan tapaan. Lukujen suhteet määräsivät, milloin nappula vaihtoi puolta, Southcliffen nappulasta Sarahin nappulaksi tai toisinpäin. Kumpikin pelaaja oli hyvä päässälaskija. Southcliffe yliopistomiehenä, ja Sarah puolestaan siksi, että hän oli oppinut isänsä kaupan kirjanpitoa ja itse asiassa hoitikin sen pääosin. Lisäksi kumpikin oli kokenut ritmomasian pelaaja.

Lopulta Sarah sai 2- 4- 6- ja 8-nappulansa riviin Southcliffen puolelle lautaa. ''2, 4, 8 on geometrinen progressio'', Sarah sanoi. ''4, 6, 8 on puolestaan aritmeettinen progressio.''

Geometrisessä progressiossa kahden peräkkäisen luvun osamäärä on vakio, yllä siis 4/2=8/4. Aritmeettisessa progressiossa puolestaan kahden peräkkäisen luvun erotus on vakio, siis yllä 6-4=8-6.

''Kunnioitettava voitto'', Southcliffe joutui myöntämään. Southcliffen mielestä tilanteessa ei ollut mitään kunnioitettavaa, mutta voitto kahdella progressiolla yhtaikaa oli nimeltään kunnioitettava voitto.

Southcliffen ajatukset risteilivät. Hän joutui myöntämään, että ritmomasiassa saattoi pärjätä naisen oveluudella. Maan ja taivaan salaisuuksia, lukujen harmoniaa, hän ei uskonut naisen edelleenkään pystyvän ymmärtämään, mutta hän oli juuri saanut vahvan todisteen siitä, että ritmomasiassa riitti oveluus. Viisautta ei tarvittu.

''Mites se veto?'' Jack kysyi. ''Tästä lähin minun ei tarvitse väistää yliopistolaisia.''

''Tuo nainen pelaa kuin paholainen'', Southcliffe julisti. ''Hänen pelinsä on pikkunäppärää kikkailua, eikä siinä ole jälkeäkään todellisen ritmomasianpelaajan viisaudesta!''




\otsikko{Soturien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa II)}
\addcontentsline{toc}{section}{Soturien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa II)}

Knut tunkeutui taloon ja näki sängyn alle piiloutuneen naisen. Hänestä saisi arabeilta hyvän hinnan. Naista ei kannattaisi raiskata, raskaana olevista ei maksettu paljoa. Knut oli laivaseurueen kanssa ryöstelemässä Skotlantia ennen kuin he menisivät myymään saaliin Välimerelle. Knut kiskoi naisen esiin ja heitti tämän lieden viereen, ja sitten hän meni tutkimaan kaappia.

Kaapista löytyi painava kangasnyytti, ja kun Knut avasi sen, sisällä oli kultainen, jalokivin koristeltu pikari. Mikä aarre! Sellaista ei kalastajakylästä odottanut löytävänsä.

Pikarin ja naisen kanssa Knut poistui talosta. Tällöin hän kohtasi Haroldin, ryöstöseurueen johtajan.

''Kappas'', Harold sanoi. ''Mitäs talonpoika on löytänyt?''

Knut yritti piilottaa pikaria selkänsä taakse, mutta oli myöhäistä. Harold kiskoi pikarin Knutin kädestä.

''Nyt se on minun'', Harold sanoi.

Knut oli yksi harvoista vapaista talonpojista ryöstöporukassa, joka koostui pääosin ylimyksistä. Siksi hän oli jatkuvan kiusaamisen uhri.

''Sovimme, että jokainen saa pitää sen mitä löytää'', Knut sanoi. Yksi orja olisi aika laiha ryöstösaalis.

''Minun strategiani ansiosta valloitimme tämän kylän'', Harold sanoi. ''Olen siis ansainnut pikarin. Jos olet eri mieltä, niin tule ottamaan.'' Harold kohotti kädessään olevaa taistelukirvestä.

Knut ajatteli, ettei kalastajakylän lyömiseen juurikaan strategiaa ollut tarvittu.

''Jos vetoat strategiaasi, niin ei taistella asein'', Knut sanoi. ''Ratkaistaan, kumpi on parempi strategi.''

''Selvä'', Harold sanoi. ''Minä pelaan kuninkaan puolta.''

Kummallekin oli selvää, että puhuttiin tafl-lautapelistä. Viikinkien keskuudessa sen taitajia arvostettiin, ja ylimyksenä kaikki kuvittelivat Haroldin olevan talonpoikaa parempi pelaaja. Kuitenkin Harold oli valinnut kuninkaan puolen. Taflissa pelaajilla oli erilaiset roolit. Toinen pelasi kuningasta ja tämän miehiä, ja yritti saada kuninkaan pakenemaan pelilaudan reunalle. Toinen pelaaja puolestaan pelasi hyökkääjillä, jotka yrittivät saartaa kuninkaan. Kun kaksi keskinkertaista pelaajaa pelasi, kuninkaan puolta pelaavalla oli etulöyöntiasema. Pelaajien taitojen kasvaessa etulyöntiasema kuitenkin tasoittui niin, että hyvien pelaajien pelissä kummallakin oli yhtäläiset voitonmahdollisuudet. Aivan huipputasolla hyökkääjillä oli pieni etulyöntiasema. Vaatimalla kuninkaan puolta itselleen Harold oli paljastanut taitotasonsa. Toisaalta Knutkin tiesi ettei ollut mikään ekspertti taflissa, joten pelin lopputulos jäisi nähtäväksi.

''Thralli, käy hakemassa pelilautani laivalta'', Harold sanoi vieressään seisovalle palvelijalleen.
\newline

\noindent Knut ja Harold istuivat maassa. Heidän välissään oli ebenpuinen pelilauta, johon oli taltalla uurrettu 11 x 11 -ruudukon reunaviivat. Eebenpuuta sai arabeilta, he saivat sen kauppareittejään pitkin kaukaa etelästä. Laudalla oli alkuasetelmassa pelinappulat. Kuningas ja kuninkaan miehet olivat laudan keskellä, kuningas laudan keskimmäisessä ruudussa. Nämä nappulat oli tehty meripihkasta, ja kuningas erosi korkeampana alamaisistaan. Mursun syöksyhampaista tehdyt hyökkääjät olivat asetelmissaan kunkin reunan keskivaiheilla.

Viikingit olivat kerääntyneet ringiksi Knutin ja Haroldin ympärille. Ryöstely oli keskeytetty tämän jännittävän pelin ajaksi.

Taflissa kukin nappula siirtyy minkä tahansa etäisyyden suoraviivaista reittiä, kunhan mikään nappula ei ole tiellä. Monta sataa vuotta myöhemmin Eurooppaan saapuisi shakkipeli, jossa torni liikkuisi samoin kuin kaikki nappulat taflissa. Taflissa vastustajan nappulan sai syötyä saartamalla sen kahden oman nappulan väliin. Kuninkaan puoli voitti, jos kuningas pääsi mihin tahansa laudan reunaruuduista. Hyökkääjät voittivat, jos ne saivat syötyä kuninkaan.

Peli alkoi. Knut huomasi, että Harold ei laatinut pitkän tähtäimen pelisuunnitelmaa, vaan alkoi siirrellä miehiään pois kuninkaan reittien edestä. Alussa kuninkaan omat miehet blokkasivat kuningasta, ja Harold yritti yksinkertaiseti siirtää näitä syrjään niin, että kuninkaalle avautuisi reitti laudan reunalle.

Knut sen sijaan pelasi pitkän tähtäimen suunnitelmalla. Siirto siirrolta hän rakensi vähitellen nappuloistaan saartorengasta, jonka sisään kuningas ja tämän miehet jäisivät. Harold puolestaan muutti strategiaansa ja alkoi siirrellä kuninkaan miehiä ruutuihin, joista Knut halusi saartorenkaansa kulkevan.

Harold ei ollut mestaripelaaja, eikä hän osannut kunnolla suojata saartorengasta blokkavia miehiään. Niinpä Knutin oli helppo laajentaa rengasta sen verran, että blokkausta yrittävät miehet jäivät renkaan sisään.

Lopulta Knut sai saartorenkaan valmiiksi. Sen ulkopuolelle jäi vain yksi kuninkaan mies. Harold käytti tuota miestä ja sarrettuja miehiään saartorenkaan muodostavien hyökkääjien syömiseen, ja Knut joutui paikkaamaan saartorengasta. Lopulta Harold kuitenkin teki virheen, ja Knut sai saarrettua tuon yhdenkin miehen renkaan sisään. Sen jälkeen Knutin oli helppo kiristää rengasta ja yksi kerrallaan napsia sen sisään jääneet miehet, kuningas mukaan lukien.

Harold katsoi lautaa kauhuissaan. Hän oli hävinnyt alhaiselle talonpojalle. ''Huijari!'' hän huusi. ''Ettekö nähnet, hän huijasi?'' nämä viimeiset sanat oli osoitettu peliä seuraaville viikingeille.

''Ei hän mitään huijannut'', Erik, kokenut ja arvostettu soturi sanoi. ''Hävisit paremmallesi.''

''Pikari ainakin on minun'', Harold sanoi ja tarttui maljaan.

Erik kiskoi maljan Haroldin kädestä ja antoi sen Knutille. ''Pikari on Knutin.''

''Ainakin johtajanasema on edelleen minun'', Harold sanoi, ja jatkoi Knutille: ''Pidä pikarisi, mutta määrään sinut kantamaan oluttynnyrit tänne thrallien kanssa.''

Pikari oli Knutin, mutta hän oli juuri saanut elinikäisen vihamiehen.






\otsikko{Pelurien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa III)}
\addcontentsline{toc}{section}{Pelurien peli (Pelejä ja historian havinaa, osa III)}

Eräänä syyskuisena iltana vuonna 1775 Pariisissa Pierre Lemoir astui kapakkaan tarkoituksenaan nauttia viinilasillinen. Tavallisesti hän vietti aikansa henkisten ihmisten parissa eikä käynyt juottoloissa, mutta nyt hän oli viettänyt päivän kädestäennustajan opissa, ja uutta tietoa oli tullut niin paljon, että hän koki tarvitsevansa rentoutusta.

Pierren silmät osuivat pöytään, jossa neljä miestä pelasi korttia. Pöydällä oli kortti, jossa oli kuusi käyrää
miekkaa lomittain. Kauhukseen Pierre tunnisti kortin.

''Millä te oikein pelaatte!'' Pierre huudahti.

''Taroteilla'', eräs pelureista vastasi.

Tarot-kortit koostuivat neljästä maasta: Miekoista, kolikoista, maljoista sekä sauvoista, ja niiden lisäksi kahdestakymmenestäkahdesta suurten salaisuuksien kortista, joissa oli kuvattuna esoteerisia aiheita, kuten tuomiopäivä, elämänpyörä ja ylipapitar. Kortit erosivat tavallisista pelikorteista, joissa oli jo tuohon aikaan maina pata, hertta, risti ja ruutu.

''Mutta nuo ovat pyhät kortit'', Pierre jatkoi. ''Niihin on sisällytetty symbolisessa muodossa koko muinaisen Egyptin viisaus. Ja te häpäisette ne jonninjoutavilla peleillä!''

''Oletteko aivan sekaisin?'' eräs pelureista ihmetteli. ''Pelikortithan tarotit ovat, jo isäni pelasi niillä ennen syntymääni.''

Pelurit katselivat toisiaan kummeksuen, he eivät voineet ymmärtää Pierren reaktiota. Pierren reaktio tulee ymmärrettäväksi, jos kerromme, että pari kuukautta aiemmin Pierre oli saanut samanlaisen pakan itseltään suurelta okkultistilta Etteillalta. Etteilla oli myös lainannut Pierrelle käsikirjoitustaan, jossa kerrottiin, kuinka pakkaa pystyi käyttämään tulevaisuuden ennustamiseen. Pierre oli tutustunut suurten salaisuuksien korttien kätkettyyn symboliikkaan, ja neljän maan korttien mystisengeometriset muodot kiihottivat hänen mielikuvitustaan.

''Lopettakaa tuo herjaava peli heti!'' Pierre huusi.

''Tavallinen pelihän tämä on'', pelurit sanoivat. ''Te olette ihan kaheli.''

Tällöin Pierren mielessä syttyi idea. Hän koki olevansa henkisessä yhteydessä tarotsymboliikkaan, toisin kuin nuo korttien häpäisijät. Hän pystyisi voittamaan nämä näiden omassa pelissä.

''Ottakaa minut peliin'', Pierre pyysi, ''ja luvatkaa, että jos jään illan aikana voitolle, ette enää koskaan häpäise taroteja pelaamalla niillä.''

Sekaisin olevat ihmiset olivat kortinpelaajien suosiossa, koska heiltä pystyi kynimään rahat helposti.

''Otamme haasteen vastaan'', Jacques, vanhin kortinpelaajista sanoi. ''Panos on livre per kymmenen pistettä.''
\newline

\noindent Pelurit selittivät Pierrelle pelin säännöt. Peli koostui tikeistä, joista kuhunkin jokainen pelaaja löi yhden kortin. Edellisen tikin voittaja aloitti aina seuraavan tikin, ja hänen lyömänsä kortin maa oli ajettu maa. Muiden piti lyödä kortti ajettua maata, ja jos sitä ei ollut, niin piti lyödä valtti. Suurten salaisuuksien kortit toimittivat valttien virkaa, ja itse asiassa pelurit eivät olleet kuulleetkaan nimitystä suurten salaisuuksien kortit, vaan yksinkertaisesti kutsuivat kyseisiä kortteja valteiksi. Tikin voitti korkein valtti, tai jos tikkiin ei ollut lyöty yhtään valttia, korkein korti ajettua maata. Kullekin pelaajalle jaettiin alussa 12 korttia, ja kun kaikki kortit oli pelattu tikkeihin, pelaajat saivat pisteitä voittamiensa tikkien määrästä ja niiden sisältämistä tietyistä arvokkaista korteistä. Kun pisteet oli laskettu, alkoi uusi jako.

Pelurit olivat laskeneet sen varaan, että Pierre olisi pelissä aivan pihalla, mutta kolmen jaon jälkeen Pierre oli pari livreä voitolla. Ei niin paljon voitolla kuin Jacques, mutta voitolla kuitenkin. Pierre oli lapsena pelannut korttia perheensä kanssa tavallisilla pelikorteilla ja pystyi soveltamaan vanhoja taitojaan. Suurten salaisuuksien korttien arvojärjestys piti vain muistaa, mutta senkin Pierre oli opetellut esoteerisia tarkoituksia varten. Kaikki Ranskassa tuohon aikaan pelatut korttipelit toimivat samalla tikkipeliperiaatteella, vain käytetty pakka, jaettujen korttien lukumäärä ja pisteenlaskun yksityiskohdat vaihtelivat, joten taitojen siirto pelistä toiseen oli mahdollista.

Kolmen jaon jälkeen pöydän alla tapahtui jotain mitä Pierre ei huomannut. Pelurit potkivat toistensa jalkoja, ja tämä oli merkki: Tästedes kukaan ei tavoittele omaa voittoa, vaan yritetään saada Pierre häviämään. Rahat tasattaisiin pelin jälkeen, joten jokainen saisi osansa Pierreltä kynityistä rahoista.

Tämän jälkeen Pierre alkoikin häviämään. Ei niin nopeasti, että se olisi herättänyt hänen epäilyksensä, mutta kuitenkin niin, että tappiota tuli useammin kuin voittoa.

Lopulta kaikki Pierren ylimääräiset rahat olivat menneet. Jäljellä oli enää seuraavien kahden viikon ruokarahat. ''Tämä tarotien häpäisy pitää saada loppumaan, hinnalla millä hyvänsä'', Pierre ajatteli ja jatkoi pelaamista.

Seuravassa jaossa Pierre saikin paljon valtteja, mukaan lukien suurimpia valtteja. Hyviä kortteja vastaan edes vastustajien yhteispeli ei pure, joten Pierre sai kartutettua pelikassaansa.

Hyvällä onnella on kuitenkin taipumus loppua nopeasti, ja hyvää jakoa seurasikin niin monta huonoa jakoa, että Pierren rahat loppuivat.

''Antakaa minun jatkaa pelaamista velaksi'', Pierre pyysi.

''Emme tunne sinua'', Jacques vastasi. ''Katoaisit kuitenkin illan jälkeen, eikä meille jäisi kuin arvoton velkakirja.''

''Siinä tapauksessa minun täytyy hyvästellä teidät'', Pierre sanoi. ''Mutta varoitan teitä: Kohtalonne on oleva surkea, jos jatkatte tarotien häpäisemistä alistamalla ne pelivälineiksi.''

Myhäillen pelurit hyvästelivät Pierren.
\newline

\noindent Seuraavan viikon Pierre elätti itsensä kadulla kädestäennustajana. Pierre ei enää muistanut kaikkea käsien tulkinnasta, joten hän lisäili ennustuksiin omiaan. Tämä omien lisäily sai Pierren vihaamaan itseään. Hän oli aina pitänyt itseään kunniallisena esoteerikkona, joka tarkasti toisti muinaiset opit. Hän halveksi huijareita, jotka kynivät ihmisten rahat teeskentelemällä esoteerikkoa, mutta nälkä pakotti Pierren epätoivoisiin tekoihin.

Tässä toimessa Pierre tapasi sattumalta Etteillan. Pierre kertoi Etteillalle, mitä oli tapahtunut. Tällöin Etteilla lainasi Pierrelle seuraavan viikon ruokarahat ja valisti: ''Antaa ihmisten pelata taroteilla. Säilyypähän muinaisen Egyptin viisaus, kun sitä painetaan yhä uudelleen pelitarkoituksiin. Pelinä se viisaus on säilynyt jo 2000 vuotta. Itse asiassa tarotien esoteerinen tulkinta oli jo päässyt unohtumaan ihmisiltä. Vuosi sitten näin unessa Thoth-jumalan, joka käski minua hankkimaan tarot-pelikortit ja selitti minulle, kuinka niiden symboliikkaa tulkitaan.''


\otsikko{Viimeinen ihme}
\addcontentsline{toc}{section}{Viimeinen ihme}

Kolme juutalaista oli ristiinnaulittu. Sotilaat olivat muodostaneet ristien ympärille ringin, joka esti katsomaan tullutta juutalaista rahvasta häiritsemästä kuolemantuomion täytäntöönpanoa.

Ringin keskellä pari sotilasta vietti lepovuoroaan vartiotehtävästä. Eräs heistä, Sextus, sanoi: ''Tertius, eiköhän oteta erä tabulaa aikamme kuluksi.''

''Mutta mitä käytämme panoksina?'' Tertius kysyi. ''Olen tyhjätasku.''

''Niin minäkin'', Sextus vastasi. ''Eiköhän tehdä vakiot.''

Sextus ja Tertius kävivät hakemassa kuolemaantuomittujen vaatteet näiden ristien juurelta.

''Nämä ovat ruoskimisen jäljeltä ihan verisiä'', Tertius sanoi.

''Kyllä niistä muutaman dinarin torilla saa'', Sextus vastasi. ''Käyvät ne panoksesta.''

Tertius asetti maahan tabulalaudan. Siinä oli kaksi kahdentoista suorakaiteen riviä. Kaksi viidentoista nappulan sarjaa asetettiin maahan laudan viereen.

Sextus heitti kolmea noppaa. Kaksi kolmosta ja viitonen. Sextus asetti kaksi nappulaansa kolmanteen suorakaiteeseen ja yhden viidenteen.

''Nuo reunimmaiset ristiinnaulittiin siksi, että he ovat rosvoja. Mut miksi ne menivät ristiinnaulitsemaan tuon keskimmäisen?'' Sextus kysyi. ''Hän on harmiton kaheli.''

Tertius heitti kolmea noppaa. Kuutonen, kolmonen ja viitonen. Tertius asetti nappulansa kuutos- ja viitossuorakaiteisiin. Sextuksen nappula tuli syödyksi. Kolmosheittoa ei voinut käyttää uusien nappuloiden peliintuomiseen, koska kolmossuorakaiteessa oli kaksi Sextuksen nappulaa. Niinpä Tertius siirsi nappulaansa viitossuorakaiteesta kolme askelta eteenpäin.

''Hän riehui juutalaisten temppelissä'', Tertius vastasi. ''Juutalaisten miellyttämiseksi hänet piti ristiinnaulita temppelin häpäisijänä.''

Sextus heitti noppia ja sai nappuloita peliin.

''Eikö karkoitus Jerusalemista olisi riittänyt?'' Sextus sanoi. ''Jos ristiinaulitsisimme keisarikunnan jokaisen höyrypään, ei keisarille jäisi alamaisia.''

Tabulassa nappulat tulevat ensin laudalle, sitten kiertävät laudan nopan silmälukujen mukaan, ja lopulta poistuvat laudalta sopivilla nopanheitoilla. Peli eteni keskustelun lomassa.

''Et ymmärrä juutalaisia'', Tertius sanoi. ''He uskovat, että heidän jumalansa on ainoa olemassaoleva. Heidän identiteettinsä on rakentunut sen varaan, että he ainoina tuntevat totuuden jumalasta.''

''Kummaa porukkaa'', Sextus sanoi. ''Roomalainen tapa on parempi. Kukin saa palvoa niitä jumalia joita haluaa.''

''Ja sitten tuo Jeshua alkoi riehumaan ja väitti, että juutalaiset uskovat väärin'', Tertius sanoi.

''Miten kukaan voisi uskoa väärin?'' Sextus ihmetteli. ''Poikani juopuu Bacchuksen palvontamenoissa, ja se tekee hänet autuaaksi. Kumma kansa, kumma Jeesus.''

''Jeshua on muoto, jota juutalaiset itse käyttävät'', Tertius sanoi. ''Mutta tilanne oli nimenoman tämä: Juutalaisten itsetunto oli rakentunut sen varaan, että yksin he tuntevat totuuden. Sitten tuli Jeshua ja sanoi, että juutalaiset ovat väärässä, Jeshua itse ainoana tuntee totuuden.''

''Ja sit ne suuttui niin että vaativat ristiinnaulitsemista'', Sextus sanoi. ''Kahelit kuuluu karkoittaa autiomaahan, ei ristiinnaulita.''

Tabulassa pelin voitti se, joka ensimmäisenä sai kaikki viisitoista nappulaansa kierrätettyä laudan ympäri ja poistettua laudalta. Peli jatkui, ja Sextus oli pääsemässä johtoasemaan.

''Hänen vaatteensa eivät ole oppineen vaatteet'', Sextus sanoi. ''Olen ymmärtänyt, että juutalaisilla on uskonnollisia oppineita.''

''Kyllä'', Tertius sanoi. ''He ovat keränneet uskonnollisia kirjoituksiaan tuhannen vuoden ajalta, ja heidän uskontonsa on hyvin pitkälle mietitty.''

''Ja sit tulee oppimaton moukka joistain perähikiältä ja julistaa, että heidän uskontonsa on virheellinen'', Sextus sanoi. ''Ja sitä ei sivuutettu harmittomana höyrypäänä.''

''He ovat valloitettu kansa'', Tertius sanoi. ''Illuusio oikeassaolemisesta on ainoa mitä heillä on.''

Peli oli kehittynyt niin, että Sextus oli johtoasemassa. Kaikissa suorakaiteissa, joissa oli nappuloita, oli vähintään kaksi nappulaa niin, ettei yhtään niistä pystynyt syömään.

Sextus huusi Jeshualle ristille: ''Hei vajakki! Jos sä kerran olet ainoana oikeassa, niin käskepä sitä ainoaa jumalaa pelastamaan itsesi.''

Sextus heitti noppia ja tajusi, että hän joutuisi purkamaan erään kahden nappulan suorakaiteen niin, että kaksi hänen nappulaansa jäisi syömiselle alttiiksi.

Tertius heitti vuorollaan noppia ja sai syötyä nuo kaksi nappulaa. Ne joutuisivat aloittamaan matkansa uudestaan alusta.

Pelionni oli vaihtunut, ja nopean tahtiin Tertius sai voiton. Samaan aikaan kun Tertius poisti viimeisen nappulansa laudalta, pimeys laskeutui Jerusalemin ylle, keskellä päivää, ja sitä kesti kolme tuntia.
\newline

\noindent Tertius sai muutaman dinarin Jeshuan vaatteista, mutta hän jäi miettimään: ''Tuo Jeshua sai pilkkaajansa häviämään pelin. Ehkä joka kansalla ei olekaan omia jumaliaan, vaan jumalia on vain yksi, ja Jeshua ainoana oli oikeassa. Yksi asia ainakin on varma: Tabula on niin erinomainen peli, että sitä tullaan pelaamaan seuraavat kaksituhtta vuotta.''

\otsikko{Sodoman tuho}
\addcontentsline{toc}{section}{Sodoman tuho}

''Tämä jauhosäkki maksaa kaksi tuollaista rannerengasta'', kauppias torilla sanoi. ''Tässä on vain yksi rannerengas.''

''Minä annoin kaksi'', Loot vastasi ärtyneenä.

''Katso kättäni'', kauppas vastasi. ''Kuinka monta rannerengasta näet?''

Loot puri huultaan. Hän oli varma, että hän oli antanut kauppiaalle kaksi ohutta hopeista rannerengasta, mutta kauppiaan kädessä näkyi vain yksi. Jollain silmänkääntötempulla kauppias oli sujauttanut toisen taskuunsa. Sodomassa siirtolaiset olivat pahnanpohjimmaisia, kaikki yrittivät kusettaa heitä. Vaikka kuinka monetta kertaa Loot katui, että oli muuttanut kaupunkiin.

''Minä annoin kaksi!'' Loot huusi.

''Antaa jumalten päättää asia'', kauppias sanoi.

Näin asiat hoidettiin kaupungissa. Loot tiesi jäävänsä tappiolle, mutta hän ei voinut muuta kuin asettaa kolmannen rannerenkaan tynnyrinkannelle.

''Jahve!'' Loot huusi. ''Auta oikeamielistä palvelijaasi!''

''El!'' kauppias huusi. ''Ratkaise kiista hyväkseni!''

Kauppias oli huutanut avukseen pantheoninsa pääjumalaa Eliä. Jahve, Lootin jumala, oli kaupungissa tuntematon suuruus. Rannerengas pomppasi kauppiaan käteen.

Loot oli kasvanut uskomaan, että Jahve oli vahvempi kuin muut jumalat. Silti Loot jäi Jahvensa kanssa aina tappiolle, kun asiat jätettiin jumalten ratkaistaviksi. ''Joku päivä Jahve vielä näyttää heille'', Loot ajatteli katkerana. Hän kirosi mielessään kaupungin ja Elin johtaman kaanaalaisten jumalpantheonin, joka salli palvojiensa elää synnissä.
\newline

\noindent Paebel oli juuri tavannut viehättävän naisen kapakassa. Nainen oli hoikka, ja hänen ohut valkoinen mekkonsa jätti vasemman rinnan näkyviin. Rinta oli kiinteä ja pieni. Naisen kasvot oli maalattu viehättävästi, ja hänen vasemmassa olkavarressaan oli paksu kultainen rengas, kuin käden ympärille kietoutunut käärme.

Nainen ja Paebel olivat jutustelleet ja juoneet kaksi mukia vedellä laimennettua viiniä. Sitten Paebel oli tilannut heille mukit laimentamatonta viiniä.

''Käärme vasemmassa olkavarressa'', Paebel sanoi. ''Kadesh pitelee käärmettä vasemmassa kädessään.''

Kadesh oli kaanaalaisen pantheonin rakkauden ja seksin jumalatar.

''En mä niin usein Kadeshia palvo'', nainen sanoi. ''Yleensä rukoilen Kothar-wa-khasista.''

Kyseessä oli insinööritaidon ja käsityön jumala.

''Vain niin'', Paebel sanoi. ''Oletko käsityöläinen?''

''Olen matonkutoja.''

''Päivisin sopii ruokoilla Kothar-wa-khasista, mutta näin illalla…''

''Iltaan tosiaan Kadesh sopii paremmin'', nainen sanoi.

''Eiköhän mennä uhraamaan Kadeshille'', Paebel ehdotti.

''Kyllähän tässä alkaa jo vähän panettaa'', nainen hihitti.

Vastamuodostunut pari poistui torin laidalla sijaitsevaan panokoppiin. Siellä niitä oli rivi, kaikki koristeltu Kadeshin kuvilla. Koppiin päästyään pari suuteli intohimoisesti, ja hyväiltyään toisiaan vaatteiden raosta he riisuivat toisensa. Nainen asettui selälleen lavitsalle, ja Paebel työntyi hänen sisäänsä. Aluksi työnnöt olivat hitaita ja syviä, mutta tahti kiihtyi. Kun nainen oli tullut, Paebel veti mulkkunsa pois naisen sisältä ja roiski lastinsa huoneen keskellä sijaitsevaan maljaan. Näin Paebel uhrasi siemenensä Kadeshille. Nainen sormeili alapäätään ja pudotti sen jälkeen sormistaan pari tippaa pillumehuaan Kadeshille.
\newline

\noindent ''Jahve, auta palvelijaasi.'' Loot kuuli nämä sanat kaupungilla ja paikansi kolmen miehen joukon, joista yksi oli lausunut nämä sanat.

Loot meni miesten luo ja sanoi: ''Hauska tavata Jahven palvelijoita tässä loukossa.''

''Kauppias kusetti minua'', mies vastasi. ''Sitten Jahve hävisi hänen Asheralleen. Kuinka se edes on mahdollista! Tämän kaupungin jumalat ovat vahvoja.''

''Älä häpäise Jahvea'', Loot sanoi. ''Lopussa Jahve voittaa. Ja tämä kaupunki ei tosiaan ole vieraanvarainen. Kaiken lisäksi tämä kaupunki on täysin rappiolla.''

''Miten niin?'' mies kysyi.

''Kaikki harrastavat koko ajan irtoseksiä'', Loot vastasi. ''Ja he hyväksyvät myös homouden ja naisten välisen seksin.''

''Hyi iljetys!'' mies sanoi. ''Mistä he sitten tietävät, kuka on kenenkin isä?''

''He osaavat estää raskaaksitulemisen'', Loot sanoi. ''He eivät pyri hankkimaan lukuisia jälkeläisiä, vaan heille seksi on huvittelua.''

''Miksi sitten asut tällaisessa paheen pesässä?''

''Tulin setäni Aabrahamin kanssa idästä Kaanaan maahan. Hän löysi hyvät asuinsijat meille, mutta sitten riitauduimme, ja minun piti paeta hänen heimonsa luota.''

''Me olemme kierteleviä kauppiaita kaukana kotoa'', mies vastasi. ''Minä olen Balasi.''

''Olette tervetulleita vieraiksemme'', Loot sanoi. ''Vaimoni ja tyttäreni valmistavat parhaillaan ruokaa. Taloni on varmaan ainoa hyveellinen talo tässä sontaläjässä.''

Porukka poistui Lootin luo.
\newline

\noindent Paebel meni ystävänsä Danelin luokse. Paebel astui koputtamatta sisään ja näki Danelin jyystämässä miestä perseeseen. Danel oli homo. Sodomassa se oli täysin hyväksyttyä.

''Ai sori'', Paebel sanoi.

''Anna meille edes vähän yksityisyyttä'', Danel sanoi. ''Mene vähäksi ajaksi viereiseen huoneeseen.''

Paebel meni viereiseen huoneeseen ja sulki huoneita erottavan verhon. Hän kaatoi itselleen mukillisen vedellä laimennettua viiniä ja siemaili sitä kuunnellen miesten ähkinää ja huohotusta.

Lopulta akti loppui ja Danel tuli huoneeseen.

''Kuinkas ruukkubisnes sujuu?'' Paebel kysyi.

''Valmistan ruukkuja samaan tahtiin kuin ennenkin'', Danel sanoi. ''Mutta ne eivät mene kaupaksi. Liikaa kilpailua.''

''Voin antaa sinulle hiukan hopeaa'', Paebel sanoi.

''Ei mitään sellaista'', Danel vastasi.

''Kyllähän maanmiestään auttaa mielellään'', Paebel vastasi. ''Enkä tahdo ystäväni kuolevan nälkään.''

''Jos minä sitten puoli sekeliä ottaisin'', Danel sanoi. ''Mutta vain lainaan.''

Paebel antoi hopeisia nenä- ja rannerenkaita sekä kaulaketjun.
\newline

\noindent Loot oli torilla Balasin ja tämän kumppaneiden kanssa. Heitä vastaan tuli Paebel ja Danel.

''Hei kaunis mies'', Danel sanoi Balasille. ''Mä haluan panna sua perseeseen.''

Balasi vihastui ja tuikkasi pronssisen tikarin Danelin sydämeen. Danel kaatui kuolleena maahan. Väkijoukkoa kerääntyi ympärille.

''Tuo mies oli hintti!'' Balasi julisti. ''Alkoi lähennellä minua!''

''Hän teki vain kohteliaan ehdotuksen'', Paebel sanoi. ''Ei semmoisen takia tapeta. Olisit vain voinut kieltäytyä kohteliaasti.''

Sodomassa tosiaan oli sosiaalisesti hyväksyttyä ehdottaa toiselle ihmiselle seksiä, kunhan kunnioitti toisen mahdollista kieltävää vastausta eikä sellaisen jälkeen enää ehdottanut uudestaan.

''Ettekö ymmärrä?'' Balasi huusi. ''Vapautin tämän kaupungin paskaisesta hintistä!''

''Älä nimittele kuolleita'', kuului yleisöstä.

''Mikä on nimesi?'' Paebel kysyi.

''Balasi.''

''Annan sinulle uuden nimen'', Paebel sanoi. ''Tästedes olet Hintti-Balasi.''

Balasi yritti syöksyä Paebelin kimppuun, mutta Loot pidätteli häntä.

''Teidän kannattaa ehkä poistua'', kuului väkijoukosta.

Loot tajusi, että jos he eivät poistuisi, heidät lynkattaisiin. Niinpä seurue palasi Lootin luo.
\newline

\noindent Illalla väkijoukko, etunenässä Paebel, oli kokoontunut Lootin talon eteen. ''Murhaajat! Murhaajat! Murhaajat!'' väkijoukko messusi. ''Tapoitte viattoman miehen.''

Loot perheineen ja vieraineen kuunteli syytöksiä aikansa, kunnes he menivät parvekkeelle.

''Homous on iljetys Jahven silmissä'', Balasi huusi parvekkeelta. ''Homon tappaminen on täysin oikeutettua.''

''Jahve on teidän jumalanne'', Paebel huusi. ''Meillä on omat jumalamme ja omat tapamme. Ei teillä muukalaisina ole mitään oikeutta tulla tänne kertomaan, kuinka meidän pitäisi elää.''

''Teidän tapanne ovat iljetys'', Loot huusi.

''Hintti-Balasi'', Paebel huusi.

''Hintti-Balasi! Hintti-Balasi! Hintti-Balasi!'' väkijoukko messusi.

''Tule tänne homostelemaan, Hintti-Balasi'', Paebel huusi.

''On täällä naisiakin'', Lootin tyttäret huusivat. He olivat kuudentoista ja kahdeksantoista ikäisiä. ''Mut ei teitä naiset taida kiinnostaa.''

''Murhaajat!'' väkijoukko alkoi messuamaan.

''Tässä kaupungissa ei homoja murhata'', Paebel huusi. ''Häipykää ja viekää homontappotapanne mukananne!''

Jotkut kokeilivat jo Lootin ovea, joten Loot päätti, että hänen, perheen ja vieraiden olisi parasta häipyä takaoven kautta ja paeta kaupungista.
\newline

\noindent ''Ei saatu edes kauppatavaroita mukaamme'', Balasi sanoi kaupungin ulkopuolella.

''Vannon Jahven nimeen, etten minä tai kukaan perheestäni edes katso enää tuohon kaupunkiin päin'', Loot huusi. ''Jahve, pyydän Sinua! Tuhoa tuo kaupunki!''

Siinä samassa kaupungin suunnalta alkoi kuulua valtaisa ryminä ja räiske. Kuin taloja olisi sortunut ja tulipaloja leimunnut. ''Jahve on tullut niittämään voittonsa'', Loot ajatteli. ''Kannatti uskoa, että Jahve on vahvempi kuin kaupungin jumalat. Nyt Jahve tuhoaa kaupungin.''

Lootin vaimo kääntyi katsomaan, mitä kaupungissa tapahtui. ''Jahve tosiaan voittaa. Kaupungin päälle sataa taivaasta tulta ja tulikiveä.'' Siinä samassa vaimo muuttui Lootin silmien edessä suolapatsaaksi. Ensin Loot luuli, että vain vaimon päälle oli tullut suolaa, mutta kun Loot yritti raaputtaa suolaa pois, hän havaitsi, että kyseessä tosiaan oli umpisuolaa oleva patsas.

''Kaupungin tuhoaminen on Jahvelta oikein'', Loot ajatteli ristiriitaisin miettein. ''Mutta vaimon tuhoaminen pienen Jahven nimeen lausutun valan rikkomisesta… eikö se ole jo liioittelua?''
\newline

\noindent Loot asettui tyttärineen läheiseen Soarin kaupunkiin. Koska häntä pidettiin Sodoman tuhoojana, hänestä tuli sosiaalinen hylkiö, ja sama ulottui hänen tyttäriinsä.

Loot palveli edelleen Jahvea, mutta hänen sydämessään asui salainen katkeruus Jahvea kohtaan, koska tämä oli tuhonnut Lootin vaimon niin mitättömän syyn takia. Loot ei kuitenkaan sortunut riettaisiin irtosuhteisiin, eikä hänellä tottapuhuen olisi sosiaalisen stigman takia ollut sellaisiin mahdollisuuttakaan.

Kerran kun Loot oli juonut paljon viiniä, hän ajatteli: ''Hittoon Jahve insestin kieltävine sääntöineen. Tämä poika panee nyt.'' Sitten hän teki tyttärilleen seksialoitteen. Nämä olivat myötämielisiä, kun ei heilläkään ollut stigman takia ollut sukupuolisuhteisiin mahdollisuutta.

Ja he kaikki kolme panivat.

\otsikko{Sieluton}
\addcontentsline{toc}{section}{Sieluton}

''Hyvät tissit tuolla tarjoilijattarella'', Lari sanoi.

Samu katsoi tarjoilijatarta, joka oli sieluttomien univormussa. Harmaa tunika, joka oli sitaistu ohuella mustalla vyöllä. Samu ei ymmärtänyt, mitä Lari sai irti seksistä sieluttomien kanssa. Heihin ei saanut henkistä yhteyttä. Samu ajatteli, että hän ja Lari suhtautuivat seksiin eri tavoin. Larille kyse oli eläimellisestä aktista, joten kumppanin sielulla ei ollut väliä. Samulle taas seksissä oli kyse henkisen yhteyden kokemisesta, joten oli olennaista, että kumppanilla oli sielu, palikka, jonka kanssa yhteyttä pystyi kokemaan.

''Taidan masturboida sen sisään'', Lari jatkoi.

Oli puoliyö, ja Samu ja Lari olivat ainoat asiakkaat kahvilassa. Lari ei jäisi kiinni seksiaktista. Sieluttomilla ei ollut palikkaa joka koki tunteita, sielua, joten sieluttoman väkisinmakaamiseen ei suhtauduttu raiskauksena. Sieluton ei kärsinyt sen johdosta. Kuitenkin raiskaus häiritsisi kahvilan normaalia toimintaa, joten se olisi ilkivaltaa.

Lari nousi ja pakotti tarjoilijattaren lattialle. Väkisin hän kiskoi tarjoilijattaren pikkarit pois ja avasi oman sepaluksensa. Pitäen kiinni tarjoilijattaren ranteista hän pani tätä. Kummankin osapuolen ähinä ja kiljuminen täytti ilman. Lopulta akti oli valmis, ja Lari nousi seisomaan.

Tarjoilija pakeni huoneen nurkkaan ja jäi sinne nyyhkyttämään. Juuri tämän takia tarjolijattarien raiskaaminen oli kiellettyä. Raiskauksen jälkeen ne käyttäytyivät kuin järkyttyneet ja trumatisoituneet, vaikka käyttäytymistä ei vastannutkaan mikään sielullinen kokemus.

''Nyt mennään nopeasti pois ennen kuin joku tulee'', Samu sanoi.

Raiskattu tarjoilijatar oli kahvilan ainoa työntekijä, joten kestäisi pari tuntia, ennen kuin kahvila, siis tarjoilija, olisi toimintakunnossa, ja jos Samu ja Lari jäisivät kiinni, heiltä voitaisiin vaatia korvauksia downtimestä.

''Tästä ei sit kerrota Lenulle'', Lari sanoi kun toverukset olivat poistumassa.

Lenu oli Larin tyttöystävä.

''Ei se tauteja estä'', Samu sanoi.

Lari söi ehkäisypillereitä, joten ei ollut pelkoa, että tarjoilijatar tulisi raskaaksi. Sukupuolitautien riski tosin olisi olemassa, ja siksi Lenu ei hyväksynyt sitä, että Lari masturboi sieluttomien sisään. Pettämiseksi Lenu ei sitä laskenut.
\newline

\noindent Fysiikassa tunnetaan neljä perusvoimaa, vahva vuorovaikutus, heikko vuorovaikutus, sähkömagneettinen vuorovaikutus ja gravitaatio, joiden avulla melkein kaikki muutos universumissa, aina kvarkkien tasolta galaksien tasolle voidaan selittää. Sanomme melkein kaikki, koska parisataa vuotta ennen tarinamme ajankohtaa aivotutkimus oli edennyt niin pitkälle, että oltiin havaittu, että kuudellakymmenellä prosentilla ihmisistä aivoissa tapahtui ilmiöitä, joita neljä perusvuorovaikutusta ei selittänyt.

Asiaa oltiin tutkittu ja tultu siihen johtopäätökseen, että kuudellakymmenellä prosentilla ihmisistä on ei-materiaalinen sielu, joka vuorovaikuttaa aivojen kanssa fysiikalle tuntemattomilla tavoilla. Loput ihmiset taas ovat täysin aivojen ohjaamia automaatteja. On huomattava, että minkään käytöksessä näkyvän asian avulla ei sielullisuutta voinut ennustaa. Sieluttomia oli niin älykkäitä kuin tyhmiäkin, niin ateisteja kuin uskovaisiakin, niin luovia kuin ei-luoviakin, niin tunteellisia kuin rationalistejakin, niin miehiä kuin naisiakin.
\newline

\noindent Samu katsoi ympäri luentosalia. Paikalla oli paljon sieluttomia, opiskelijoita, naiset harmaissa tunikoissa ja miehet harmaassa t-paidassa ja harmaissa suorissa housuissa. Siellä täällä istui sielullisia mitä värikkäimmissä, mielikuvituksellisissa asuissa, jotka ilmensivät heidän persoonallisuuttaan. Samu ymmärsi, etteivät sieluttomat koe mitään, mutta jossain sisimmässään hän kadehti sieluttomia opiskelijoita, jotka saivat olla tiedon kanssa tekemisissä päivittäin.

Samu yrittikin ottaa vapaata taisteluharjoituksista niin usein kun mahdollista ja pujahtaa luennolle. Hän ei varsinaisesti opiskellut, opiskelu oli työtä eikä sopinut sielullisen arvolle. Ainoat sielullisen arvolle sopivat ammatit olivat soturi, poliitikko ja tuomari. Koko maapallo oli samaa valtiota, joten sotia ei esiintynyt, mutta sieluttomien työläisarmeijat kapinoivat silloin tällöin, ja kapinoita tukahduttamaan tarvittiin osaavia taistelijoita.

Luennoitsija nousi lavalle. Hän oli tumma, pienikokoinen nainen sieluttoman univormussa. Nainen puhui suunnitelmista järjestää miehitettyjä tähtienvälisiä lentoja.

Luennoitsija huumasi Samun. Hän oli niin asiantunteva. Aivan toista kuin sielulliset naiset, jotka huvittelivat päivät pitkät. Jossain Samun alitajunnassa kävi ajatus, että luennoitsijaan saisi henkisen yhteyden, mutta hänen päivätajuntansa hylkäsi ajatuksen heti. Sieluttomat olivat biologisia robotteja ilman mitään henkistä.

''Ensimmäisellä lennolla käyttäisimme sieluttomia'', luennoitsija sanoi. ''On viidenkymmenen prosentin todennäköisyys, että alus tuhoutuu, joten minimoimme sielujen menettämisen.''

Samu ei enää kuunnellut puheen asiasisältöä. Hän vain kuunteli luennoitsijan itsevarmaa alttoääntä ja katsoi tämän kroppaa, joka persoonallisemmissa vaatteissa olisi ollut viehättävä.

Luennon lopussa Samu joutui myöntämään itselleen olevansa rakastunut. Tämä huomio kuvotti häntä, koska sieluttomiin naisiin rakastuneita sielullisia miehiä pidettiin luusereina. Kuin olisi seurustellut pumpattavan barbaran kanssa. Sitä paitsi Samu oli aina ajatellut, että rakkaudessa henkinen yhteys oli tärkeintä, ja sieluttoman kanssa se oli mahdottomuus.
\newline

\noindent Kun Samu poistui luentosalista, hän näki äskeisen luennoitsijan yliopiston kahvilan pöydässä, lusikoimassa kaalilaatikkoa. Sieluttomien oli mahdotonta kokea makunautintoja, joten heidän sallittiin tilata vain halpaa ruokaa.

Samu meni kahvilan ruoka-automaateille. Tässä kahvilassa kävi pääosin sieluttomia, joten se oli automatisoitu. Automaatio oli se asia, jonka takia 40 prosenttia väestöstä riitti työvoimaksi.

Samu etsi sielullisten viineriautomaatin ja ohjelmoi siihen jättiviinerin neljällä eri hillolla ja kahdella eri sokerikuorrutuksella. Tilattu viineri ilmestyi lautasella koneen alaosasta. Hän otti vielä kahvin.

Samu meni luennoitsijan luokse ja tarjosi viineriä. ''Mites ois jälkiruoka?''

Luennoitsija näytti ilahtuneelta. ''Voi kiitos.'' Sieluttomia ei käytöksen perusteella erottanut sielullisista, joten herkut kelpasivat, vaikkei ilahtumisen ilmaukseen ilahtumisen tunnetta liittynytkään.

Samu istui pöytän ja siemaisi kahviaan. ''Mielenkiintoinen luento. Avaruuden valloitus on niin jalo projekti.''

Samu halusi, että luennoitsija valitsisi hänet rakastetukseen. Siksi hän yritti tehdä hyvän vaikutuksen, vaikka hän tiesi, etteivät sieluttomat oikeasti mitään valinneetkaan. Toimivat vain niin kuten heidän aivonsa determinoivat heidän toimivan.

''Niin'', luennoitsija vastasi. ''Valoa nopeamman matkustuksen teoria on edennyt aimo harppauksin viime aikoina, ja voin ylpeänä mainita, että olen ollut etunenässä viemässä tutkimusta eteenpäin.''

Samu ajatteli, ettei sieluton voinut kokea ylpeyttä, mutta ei juuttunut asiaan. ''Samu'', hän tarjoi kättään.

''Nona'', luennoitsija vastasi ja kätteli.

''Lähtisitkö treffeille ensi perjantaina?'' Samu kysyi.

''Voi kuule'', Nona sanoi. ''Minulla on jo rakastaja. Sieluton, kuten minäkin.''

''Sieluton rakastaja!'' Samu tulistui. ''Eihän sieluton voi rakastaa! Eihän sieluton voi tuntea mitään, saati sitten rakkautta.''
\newline

\noindent Samu aukaisi kellariinsa sisustamansa sellin oven ja katsoi Nonaa, joka istui sellissä.

''Sulla on kuukausi aikaa alkaa rakastaa minua'', Samu sanoi. ''Muuten se on nirri pois.''

Samu oli lukenut Tukholma-syndroomasta, joka saa uhatun ihmisen kokemaan myötämielisiä tunteita uhkaajaansa kohtaan. Eihän sieluton oikeasti kokenut mitään, mutta sielutonta ja sielullista oli mahdotonta erottaa käytöksen perusteella. Näin ollen sielutonkin alkaisi käyttäytymään ikään kuin hän kokisi myötämielisiä tunteita uhkaajaansa kohtaan.

''Tuollaista öykkäriä vain vihaan'', Nona vastasi, ''enkä koskaan tule rakastamaan. Sitä paitsi sä itse sanoit, että sieluton ei voi rakastaa.''

Samu löi Nonaa kasvoihin, ja tämä kaatui. Samu ei tuntenut huonoa omaatuntoa iskustaan. Eihän sieluttomaan satu.

''Haista vittu'', Nona vaikersi lattialta.

Samu irroitti vyönsä ja alkoi hakata sillä Nonaa. Nona vaikersi ja pyysi Samua lopettamaan.

''Lopetan, jos rakastat minua'', Samu sanoi.

Nona uikutti. Hän ei ollut vielä niin epätoivoinen, että olisi vakuuttanut rakkauttaan.
\newline

\noindent Samu istui samassa kahvilassa, missä Lari oli masturboinut tarjoilijattaren sisään, ja itse asiassa sama tarjoilijatar oli kaatamassa hänelle kahvia, yrmein elkein. Sieluttomat eivät kykene kokemaan vihaa, mutta tarjoilijattaren elkeet olivat selvästi vihamielisiä.

Kun Samu oli syventynyt kahvinsa, hän kuuli naisen äänen. ''Anteeksi, saako tähän istua?'' Samu vastasi myöntävästi, ja naisen istuuduttua katsoi tätä.

Nainen oli nuori ja vaaleatukkainen. Hänellä oli mielettömän kokoiset olkatoppaukset, ja hänen asunsa oli tehty pienistä, lomittain olevista, kolmionmallisista peilinpaloista, joissa oli kultaiset reunukset. Tyypillistä sielullisen pukeutumista, siis. Samu ajatteli, että siinä oli nainen, johon saattaisi saada henkisen yhteyden.

''Mitäs sinä?'' Samu kysyi.

''Olin shoppailemassa'', nainen vastasi. ''Ostin kolmea eri sävyä huulikiiltoa ja uusia vaatteita.''

''Vai niin'', Samu vastasi. ''Mä kävin aamulla luennolla yliopistolla. Oletko koskaan käynyt sellaisella?''

''En'', nainen vastasi. ''Tiede on niin kuivaa ja pitkäveteistä. Sopii sieluttomille, jotka eivät pysty kokemaan sen kuivuutta ja pitkäveteisyyttä. Shoppailu ja hauskanpito sopii paremmin sielullisille. Hauskuus on kokemus, josta sielu nauttii.''

Hedonismi oli suosittu ideologia sielullisten keskuudessa. Kun asioiden miellyttävyys oli mahdollista kokea oikein metafyysisellä tasolla, niin siitä otettiin kaikki irti.

Samu sen sijaan oli pettynyt. Toisin kuin Nonan kanssa, tämän naisen kanssa olisi periaatteellista kokea henkinen yhteys sielusta sieluun, mutta yhteys olisi aika rajoittunut, jos ainoa asiasisältö olisivat vaatteet, meikit ja klubbailu.

''Vaikka on se kyllä tieteessä jännää, miten maa kiertää kuuta'', nainen jatkoi.

''Maa kiertää aurinkoa'', Samu sanoi. Hänellä oli vaikeuksia pitää äänensä kohteliaana. ''Kuu kiertää maata.''

''Ai niin se menikin'', nainen vastasi. ''Mutta mä en olekaan mikään sieluton tiedemies. Mut on sieluttomat kyllä yököttäviä kun niillä on noin rumat vaatteet…''

Naisen höpötys jatkui samanlaisena. Samu myönteli kohteliaasti. Naisella oli sielu, ja hänen loukkaantumisensa olisi aiheuttanut hänelle oikeaa tuskaa. Lopulta Samu poistui jollain tekosyyllä.

Samu ajatteli, että oli ihan hyvä, ettei naisen ja hänen välille ollut syntynyt mitään. Jos olisi, nainen olisi aikaa myöten löytänyt kellarissa olevan Nonan. Sieluttoman vangitseminen ja hakkaaminen ei tuossa yhteiskunnassa ollut hirviömäistä, mutta jos vangitsemisen syy, rakastuminen, olisi paljastunut, nainen olisi pitänyt Samua houkkana, joka rakastuu sieluttomaan.
\newline

\noindent ''Hyvä on, hyvä on, mä rakastan sinua'', Nona sopersi.

Samu oli taas kellarissa pieksämässä Nonaa, ja Tukholma-syndrooma alkoi selvästi purra.

''Hyvä'', Samu sanoi. ''Mennään yläkertaan täydellistämään rakkautemme. Sitten voit kertoa minulle kaiken mitä tiedät valoanopeammasta matkailusta. Minä jaksan kyllä kuunnella.''

Samu raahasi Nonan yläkertaan. Tarkistettuaan ovien lukituksen hän kaatoi heille lasit viiniä ja sytytti kynttilöitä, jotka hän oli varannut tätä tarkoitusta varten.

''Nyt voimme kokea henkistä yhteyttä'', Samu sanoi, ''vaikkei sinulla sielua olekaan.''

Omituinen tilanne oli saanut Samun sen verran sekaisin, ettei tämän suhtautuminen Nonan sieluttomuuteen enää ollut täysin koherenttia. Itse asiassa koko sielujen yhteys oli romanttinen harha, jota sielulliset viljelivät. Olipa toisella sielua tai ei, tästä havaitsi ilman tieteellisiä instrumentteja pelkästään käytöksen ja sen perusteella veti johtopäätökset toisen sielunliikkeistä. Näin Samu oli tietyssä mielessä kaikessa sekaannuksessaan oikeassa: Hänen olisi periaatteessa yhtä mahdollista saada kokemus sielujen yhteydestä niin sieluttoman kuin sielullisenkin kanssa.

''Voi kulta'', Nona sanoi ja antoi Samulle pusun poskelle.

''Kun olet noin fiksu, niin lausupa minulle rakkausruno'', Samu sanoi.

Ennen kuin Nona ehti aloittaa, ovikello soi.

Samu avasi, ja ovella oli Samun kahvilassa tapaama peilikolmioasuinen nainen.

''Mä toin sulle uuden paidan.'' Nainen työntyi väkisin sisään. ''Se sopii sun tyyliin.''

Tällöin Nona ryntäsi naisen luo ja sanoi: ''Auta! Olen yliopiston arvo-omaisuutta. Tuo mies on varastanut mut.''

''Minä voin selittää kaiken'', Samu sanoi.

Peilikomioasuinen nainen katsoi Nonan ruhjeita ja sanoi Samulle: ''Ai sä olet niitä, jotka saa kicksejä sieluttomien hakkaamisessa.''

Oli tosiaan pikkiriikkinen alakulttuuri sadisteja, jotka saivat nautintoa sieluttomien pahoinpitelystä. Yleinen mielipide piti heitä houkkina, koska sadismissa on kärsimyksen aiheuttaminen vähän niin kuin pointtina, ja sieluttomathan eivät kykene tuntemaan kärsimystä.

''Juuri niin'', Samu sanoi huojentuneena. ''Tuo nainen on minun omaisuuttani. Olen ostanut hänet.''

''E on MC toiseen'', Nona sanoi. ''Jokaiselle voimalle on vastavoima. Painovoima on kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön…''

Nona jatkoi tieteellisten lakien luettelemista.

''Mistä se tuollaisia osaa puhua, jos se ei ole yliopiston omaisuutta'', nainen ihmetteli. ''Taitaa olla paras selvittää asia.''

Nainen painoi rannekommunikaattorinsa hälyytysnappia, ja hetkessä kaksi vartiovuorossa ollutta soturia teleporttasi paikalle. Kun asiaa oli hetki selvitelty, soturit veivät Samun raudoissa pois. Yliopiston huippututkijan kidnappaus oli kuin olisi varastanut yliopistolta supertietokoneen.

\otsikko{Friendzonetettu}
\addcontentsline{toc}{section}{Friendzonetettu}


''Tuutsä käymään tänään?'' Sami luki Heidiltä saamansa viestin. Heidin romanssi oli ilmeisesti ohi, joten hänellä oli taas aikaa Samille. Sami ajatteli, että nämä Heidin romanssit eivät olleet pitkäikäisiä. Tämänkään takia Sami ei ollut ollut syrjässä kuin kaksi viikkoa.

Sami ja Heidi olivat ystäviä. He opiskelivat AMK-insinööreiksi samassa ryhmässä ja asuivat samassa Kuopaksen asuntolassa. Heidän ystävyytensä oli alkanut, kun Sami oli AMK:lla vilkaissut olan yli Heidin tablettia ja nähnyt Heidin selaavan Piraattipuolueen nettisivuja. Sami käytti Linuxia ja oli muutenkin vapaan softan kannattaja, joten heidän poliittiset näkemyksensä osuivat yksiin. He olisivat varmaan seurustelleetkin, ellei Sami olisi ollut lyhyt ja ylipainoinen, ja Heidi puolestaan pitkä, kuvankaunis blondi.
\newline

\noindent Heidin ulko-ovella Sami katsoi kelloa. Puoli viisi. Sami odotti, että sekuntiviisari oli kahdentoista kohdalla ja painoi ovikelloa. Hän toivoi, että täsmällisyys saisi Heidin sydämen sulamaan. Kun Heidi oli sanonut, että tavataan puoli viideltä, niin ovikello soi tasan puoli viisi. Sami oli salaa rakastunut Heidiin. Niin salaa, ettei hän kunnolla myöntänyt sitä itselleenkään. Hän tiedosti olleensa rakastunut, mutta selitti itselleen torjutuksi tultuaan pässeensä siitä yli ja olevansa tyytyväinen ystävyyteen.

Heidi avasi oven pukeutuneena huppariin ja pieruverkkareihin. ''Moi tuu vaan sisään.''

Sami ajatteli, että Heidi oli tyrmäävän näköinen vaatteissa kuin vaatteissa. Vaikka ilman meikkiä ja pieruverkkareissa. ''Sun romanssi on sitten ilmeisesti ohi'', Sami sanoi tultuaan sisään.

''Joo'', Heidi sanoi. ''Olihan sillä adoniksen kroppa, mutta minua rupesi vähitellen vituttamaan se, että sillä oli Marimekon verhot.''

''Mitäs vikaa Marimekon verhoissa on?''

''Oli se muutenkin vähän sellainen hienohelma. Marimekon verhot on epämiehekkäitä.''

Heidi kaatoi Samille ja itselleen kahvia ja veti hyllystä laatikon.

''Katso, mitä minä ostin.''

Sami katsoi laatikkoa ja heti välähti. ''Othello! Minä pelasin tuota pienenä pikkuveljen kanssa.''

''Joo, minä olen pelannut tätä verkossa'', Heidi sanoi. Heidi pelasi harrastuksenaan klassisia lautapelejä verkossa. Sami puolestaan oli first person shootereiden ystävä.

''Mattel!'' Sami sanoi. ''Että poropietaripelin olet mennyt ostamaan.'' Yleensä Heidi oli tarkka, että hän pelasi vain pelejä, joiden peli-ideoita yksikään yhtiö ei omistanut. Sami kummeksui sitä, että Heidi oli nyt ostanut amerikkalaisen lelujätin tekemän pelin.

''Peli-idea on 1800-luvun lopulta'', Heidi sanoi. ''Myöhemmin Mattel on yrittänyt omia peli-ideaa, mutta ei sillä mitään laillista oikeutta siihen ole. Nettisaitit tarjoavat peliä, eivätkä maksa mitään rojalteja Mattelille. Ne vain kutsuvat peliä Reversiksi 1800-luvun nimen mukaan. Minä nyt ostin Mattelin pelin, kun Mattel on ainoa, joka fyysisiä pelejä valmistaa.''

Heidi jatkoi: ''Kun minä nyt ostin tämän pelin niin pitäähän sitä kokeilla. Pelataan!''

''En minä nyt tiedä…'' Sami ei lautapeleistä niin perustanut. Niissä ei ollut tarpeeksi räminää ja räiskettä.

''Minulla ei ole ketään muutakaan, jonka kanssa pelata livenä.''

''En minä silti…''

''Saat pillua jos voitat'', Heidi sanoi.

Sami kiinnostui heti tarjouksesta. Heidi oli hänen märkä päiväunensa. Ääneen hän ei ollut sitä sanonut, itse asiassa kaikki seksiin viittaava oli ollut ainoa tabuaihe Samin ja Heidin keskusteluissa. Mutta nyt Heidi oli tehnyt aloitteen ja Samilla olisi mahdollisuus päästä poikuudestaan eroon. Sami kuvitteli aina Heidin villeihin seksisessioihin romanssiensa kanssa, ja Sami oli tuntenut olonsa epävarmaksi ajatellessaan eroa heidän seksuaalisessa kokeneisuudessaan. Nyt tarvittaisiin vain voitto, ja puntit saataisiin tasattua.
\newline

\noindent Pöydällä oli muovinen pelilauta, jonka varsinainen pelialue oli vihreää huopaa. Pelialueen ulkopuolella oli nappulavarastot. Pelinappulat olivat muovisia kiekkoja, joiden toinen puoli oli musta ja toinen valkea.

Heidi ja Sami kävivät läpi pelin säännöt. Toinen pelasi nappuloita musta puoli ylöspäin ja toinen valkea puoli ylöspäin. Vuorollaan pelaaja asetti laudalle nappulan niin, että sen ja jonkun laudalla valmiiksi olevan pelaajan nappulan väliin jäi vastustajan nappuloita. Tämän jälkeen kyseiset vastusajan nappulat käännettiin ylösalaisin niin, että niistä tuli nappulan juuri pelanneen pelaajan nappuloita. Sellainen siirto oli kielletty, joka ei kääntänyt yhtään vastustajan nappulaa, ja vuorollaan oli pakko tehdä sallittu siirto jos pystyi. Se pelaaja voitti pelin, jolla oli laudan täytyttyä enemmän omia nappuloita laudalla.

Kun Heidi selitti sääntöjä, Sami kiinnitti huomiota siihen, että Heidin ääni ei ollut yhtään hunajainen tai flirttaileva. Tavallinen ääni, sellainen mitä Heidi yleensäkin käytti.

Sami mietti myös lapsena pelaamiaan pelejä ja muisti, että kulmaruudut olivat hyviä, koska kulmassa olevaa nappulaa vastustaja ei pystyisi kääntämään. Kulman viereen taas ei kannattanut pelata, koska sellainen siirto antoi vastustajalle usein mahdollisuuden pelata oma nappulansa kulmaruutuun.

Peli alkoi. Sami pelasi kuten lapsuudessaan, yrittäen jokaisella siirolla kääntää niin monta vastustajan nappulaa kuin mahdollista. Samin silmään Heidin pelitapa näytti välinpitämättömältä. Heidi ei koskaan valinnut niitä siirtoja, jotka käänsivät mahdollisimman monta Samin nappulaa, ennemmin päinvastoin.

Sami ajatteli, että Heidi varmaan yritti hävitä tahallaan. Sami ajatteli Heidin vihdoin rakastuneen häneen ja kehittäneen juonen, jolla hänen ei ollut tarvinnut tehdä aivan suoraa aloitetta. Sami katsoi Heidin hupparia yrittäen kuvitella tämän rintojen ääriviivat. Sami tunsi kiihottuvansa. Ensimmäistä kertaa oikean naisen kanssa, mutta peli oli vielä voitettavana. Sami yritti pitää päänsä kylmänä, ettei hänen peliotteensa lipsahtaisi.

''Onpa kuuma päivä'', Heidi sanoi riisuen hupparinsa. Sen alta paljastui sininen toppi. Nyt Heidin rintojen hahmottaminen oli Samille helpompaa. Pikkuruinen tissivakokin oli näkyvissä. Enää voitto, ja sitten Sami saisi koskea tissejä. Sami ajatteli, voiko tämä olla todellista. Heidi oli varsinainen amatsoni, ja hupparin riisuminenkin flirttailueleenä oli niin luontevaa. Oli lämmin kevätpäivä, ja pelin tiimellyksessä oli ymmärrettävää, että tuli kuuma.

Laudalla Heidin nappulat olivat selvässä vähemmistössä. Sami ajatteli olevansa selvässä johtoasemassa, ja Heidi teki taas siirron, joka käänsi vain yhden Samin nappulan.

Sami katsoi lautaa. ''Nyt minulla ei ole luvallisia siirtoja.'' Sami ei pystynyt asettamaan nappulaansa laudalle niin, että Heidin nappuloita olisi kääntynyt.

''On tuossa yksi siirto'', Heidi sanoi ja osoitti erään kulman vieressä olevaa ruutua.

''Niinpäs onkin'', Sami sanoi. ''Mutta en minä siihen tahdo pelata.''

''Sun on pakko'', Heidi sanoi. ''Sinulla ei ole muita siirtoja.'' Itse asiassa tämä oli laudan asema, johon Heidi oli koko ajan pyrkinyt. Mitä vähemmän itsellä on nappuloita laudalla, sitä vähemmän vastustajalla on siirtovaihtoehtoja. Omien nappuloiden minimoiminen alkupelissä oli strategia, jolla pakotettiin vastustaja tekemään huono siirto.

Sami pelasi ainoan mahdollisen siirron, minkä jälkeen Heidi otti kulman.

Tämän jälkeen pelin henki oli muuttunut. Siirto siirrolta Heidi rakensi kulman ympärille omista nappuloistaan koostuvaa aluetta. Samille oli aina vuorollaan tarjolla vain yksi tai kaksi siirtoa, jotka nekin vain auttoivat Heidin kulmanrakennusprojektia. Sami katsoi seksinsaantimahdollisuuksiensa valuvan hitaasti mutta varmasti tyhjiin.

Nyt Heidi näytti taas Samin silmään siltä, miltä hän oli näyttänyt aiemminkin, ylväältä ja saavuttamattomalta amatsonilta. Harha siitä, että tuo amatsoni olisi Samille tarjolla oli hälvennyt. Varmoin ottein Heidi pelasi siirtonsa. Sami katsoi Heidin tissivakoa ja ajatteli, etteivät tissivaot ole häntä varten. Ne ovat aivan muita miehiä, jotka pääsevät tissivakoihin käsiksi.

Lopulta lauta oli täysi. Se oli täysi Heidin nappuloita. Siellä täällä oli ihan muutama Samin nappula, joita Heidi ei ollut onnistunut kääntämään.

''Mulla on 54 nappulaa ja sulla 10'', Heidi sanoi. ''Ei siis tipu seksiä.''

Sami ajatteli, että Heidin ääni oli liioitellun pirteä. Ikään kuin olisi maailman mahtavin asia, ettei hänen tarvinnut antaa Samille. Myrtyneenä Sami syöksyi asunnosta ulos.
\newline

\noindent Heidi katsoi täyttä pelilautaa ja ajatteli, ettei Samilla ollut ollut mitään mahdollisuutta. Pelaajalla, joka ei tunne alkupelin minimointistrategiaa ei ole mitään mahdollisuutta pelaajaa vastaan, joka tuntee sen. Heidi oli siis pystynyt tekemään seksitarjouksen turvallisesti, ilman pelkoa sen toteutumisesta. Pelaamaan hänen oli ollut pakko päästä, pitihän uusi peli korkata.

\otsikko{Pahuuden viimeinen aste}
\addcontentsline{toc}{section}{Pahuuden viimeinen aste}

Kävelen kiemurtelevaa polkua synkkää linnaa kohti. Juurenkäkkärät haittaavat kulkuani, ja pöllö huhuilee jossain. Katson linnan tummaa silhuettia. Tornit nousevat epäsymmetrisinä, ja on ikään kuin ne huojuisivat. Paikalliset sanovat, että linnaa hallitsee äärimmäinen pahuus. Todennäköisempää on, että linna on vähäisemmän, joskin ilkeän hengen vallassa. Olen täällä ottamassa selvän tilanteesta, paranormaalin tutkijoiden nettisivulla olemme teoretisoineet linnan luonnetta.

\aliotsikko{Pahuuden 1. aste}

Saavun linnan luokse, ja sen pääovi on auki. Kun kuljen ovelle, se kolahtaa kiinni. Yritän avata sitä, ja on kuin jokin voima vetäisi sitä kiinni. Riuhdon kaikin voimin ja saan oven auki. Oliko tämä varoitus, että linnaan ei kannata mennä? Jos oli, en piittaa siitä, ja astun sisään.

Valaisen eteistä taskulampullani, ja näen haarniskan, jonka päällä istuu korppi. Kuulen sihinää, kuin käärmeitä. Korppi rääkäisee ja tekee syöksyn kohti minua. Viime hetkellä se kääntyy takaisin, ja tekee hetken päästä uuden syöksyn.

Korpit eivät luonnostaan käyttäydy noin. Linna on todellakin hengen vallassa. Mutta mitä henki tahtoo? On kuin se tahtoisi jätetyksi rauhaan. Sulkeutuvat ovet, käärmeensihinä ja syöksyvä korppi ovat tylyjä eleitä, mutta ne lähinnä vaikuttavat varoituksilta. Jatkan matkaani varoituksista piittaamatta.

\aliotsikko{Pahuuden 2. aste}

Astun linnan vastaanottohuoneeseen. Kuulen haudantakaista valitusta, ja jotain lentää minua kohti. Lentävät objektit alkavat pyöriä ympärilläni, ja ne näyttävät surumielisiltä, utuisita kasvoilta. Samalla tunnen kuin jotain vedettäisiin ulos päästäni. Henki selvästi tahtoo sieluni.

Yritän ajatella, sielun käyttäminen estää sen poistamisen. Päätä särkee vetoyritysten takia, kasvot lentelevät ympärilläni, ja valitus kuuluu. Henget ovat varsinaisia jesuiittoja. Tarkoitus pyhittää keinot. Kun henget tahtovat jotain, ne yrittävät ottaa sen välittämättä siitä, aiheuttaako se jollekin muulle kärsimystä tai onko niillä oikeutta ottaa se. Henget saavat ihmisten sieluista lisää voimaa, ja sitä ne himoitsevat - elämänvoimaa.

Hyräilen Maijal oli karitsa. Mikä tahansa intensiivinen ajatus, ja sielunryöstö muuttuu vaikeammaksi. Juoksen päänsärkyisenä vastaanottohuoneen poikki, seuraavaan huoneeseen. Tällaisen takia en keskeytä tutustumisretkeäni.

\aliotsikko{Pahuuden 3. aste}

Selvisin. Tulen huoneeseen, jossa on pöytä, ja sillä suuri nahkaan sidottu kirja. Avaan kirjan, ja valtaosa sivuista on tyhjiä. Vain ensimmäisellä sivulla on tarina. Tarina kertoo linnanherrasta, jonka rakastettu seivästettiin. Linnanherra ei koskaan saanut syyllistä selville. Niinpä hän vannoi kostoa koko ihmiskunnalle, ja ryhtyi seivästämään hallitsemiaan talonpoikia ilman mitään muuta syytä kuin kosto mielitietyn kohtalosta.

Samalla havaitsen, kuinka ritiläkaton läpi alkaa pudota teräväkärkisiä seipäitä. Onko henki kuollut linnanherra, joka kostaa linnaan tunkeutujille sen, mitä hänen rakastetulleen ammoin tapahtui? Siltä näyttää.

Juoksen huoneen läpi kohti vastapäisellä seinällä näkyvää ovea. Juostessani seipäät raapaisevat vasenta kättäni ja jalkaani. Vasen käteni on nyt turta, ja nilkutan. Minua ei voi mitenkään pitää vastuullisena linnanherran rakastetun kohtalosta, mutta siitä huolimatta saan kärsiä teon seurauksista. Saan vastapäisen oven auki ja jatkan seuraavaan huoneeseen.

\aliotsikko{Pahuuden 4. aste}

Huoneessa lentelee keltaisia tulipisteitä, kuin kipinöitä. Joka kerta kun sellainen osuu minuun, tunnen osumapaikassa sietämätöntä kipua, ja samalla kuuluu demoninen nauru. Pelottelu, oman edun tavoittelu ja kosto olivat siis pelkkää alkusoittoa. Hengen todellinen tarkoitus on saada nautintoa muiden kärsimyksistä.

Pelottelu pyrkii siihen, että tulee rauhaan jätetyksi, ja viemällä sielun toiselta saa sielun itselle. Kostonkin voi ajatella tasaavan jonkunlaisen kosmisen oikeuden vaakakupit, jos sellaisiin uskoo. Tunnen kipinän osuvan jalkaani. Viiltävä kipu tuntuu osumapaikassa, ja demoninen nauraja selvästi nautiskelee. Enää henki ei pyri saamaan aiheuttamallaan kärsimyksellä mitään konkreettista hyötyä itselleen eikä edes kostamaan. Se pyrkii saamaan ainoastaan mielihyvän siitä, että joku toinen kärsii.

Nilkutan huoneen poikki seuraavalle ovelle. Matkalla kipinät polttelevat minua, ja joudun vihlaisujen takia pitämään vähän väliä taukoa. Nauru alkaa uudestaan jokaisen vihlaisun jäleen. Kivultani näen hädin tuskin seuraavassa ovessa olevan tekstin: ''Tämän oven takana vaanii äärimmäinen pahuus.'' Minulla ei kuitenkaan ole varaa varoa. Kipu on tässä huoneessa niin sietämätön, että pois on päästävä. Saan kuin saankin astuttua seuraavaan huoneeseen.

\aliotsikko{Pahuuden viimeinen aste}

Makaan kahlehdittuna puisella lavetilla. Näkymättömät kädet repivät nahkaani pois vatsastani, käsistäni, jaloistani. Kipu on sietämätön. Nauru on kaikonnut. Enää henki ei saa edes mielihyvää aiheuttamastaan kärsimyksestä. Nyt kärsimykseni on sille itsetarkoitus. Sen ainoa motiivi on se, että kärsisin.

Kun nahkani on kuorittu pois ja lihakseni näkyvät paljaina, iho kasvaa takaisin, ja kidutukseni alkaa alusta. Tämä toistuu kerta toisensa jälkeen, tästä ikuisuuteen.

Tämä on ultimaattista pahuutta. Pahuutta ilman syytä, pahuutta pahuuden vuoksi. Minä kärsin, eikä kiduttajani saa siitä mitään irti. Kärsimykseni on sille itseisarvo. Se vain haluaa, että kärsin. Se kiduttaa minua, kärsimykseni ainoana motiivinaan. Jäljellä on enää puhdas pahantahtoisuus.

\otsikko{Vastentahtoinen profeetta}
\addcontentsline{toc}{section}{Vastentahtoinen profeetta}

''ME EMME OLE KULTTI. ME OLEMME KESKUSTELUKERHO'', luki agnostikkoseuran kerhotilojen seinällä kissankokoisin kirjaimin.

Keijo Westholm, seuran puheenjohtaja, katsoi tekstiä ja jatkoi Mirjan paasauksen kuuntelemista.

''…pitäähän meillä joku taso olla jäsenistön suhteen'', Mirja sanoi. ''Nyt kuitenkin on kyse henkilöstä, joka on saanut oikeudessa tuomion kokaiinin käytöstä. Muistutan kaikkia, että kokaiini on kova huume…''

''Meillä on ollut käytäntönä, ettemme puutu jäsentemme yksityiselämään'', Keijo sanoi. ''Jos puuttuisimme tähän, mitä tulisi seuraavaksi? Alkaisimme kytätä toinen toistemme aviorikoksia kuin Jehovan todistajat?''

Lauri Parkkonen, kerhon jäsen oli saanut tuomion kokaiinin käytöstä, ja kerhossa oli aika paljon sellaista mielialaa, että hänet tulisi erottaa.

''Keijo!'' Mirja napautti. ''Kyllä sinun pitää kuunnella jäsenistönkin mielipiteitä.''

Kyllähän Keijo kuuntelikin. Vaikka hän oli kerhossa vahva johtohahmo, jonka ympärillä toiminta pyöri, hän antoi kaikkien lausua mielipiteensä.

''Onhan jäseniä erotettu ennenkin'', Petra puuttui puheeseen.

''Niin'', Keijo sanoi, ''ne helluntaisaarnaajat kerhon sääntöjen rikkomisesta. Mutta yleinen linja kerhossa on ollut se, että säännöt koskevat vain käytöstä kerhoilloissa.''

Aluksi kerhoa oli yritetty pitää kaikille avoimena, mutta aika-ajoin kerhoon ilmestyi uskonnollisia julistajia, jotka sotkivat keskustelun. Niinpä Keijo oli vastentahtoisesti ajanut läpi säännön, että puheenvuoroissa vaadittiin kriittistä ja analyyttista suhtautumista uskontoihin. Uskovat olivat edelleen tervetulleita keskustelemaan jos säilyttivät avoimen mielen, mutta pari yksisilmäistä julistajaa oltiin häädetty kerhoilloista.

''Keijo on oikeassa'', Harri puuttui puheeseen. ''Meitä kiinnostaa todellisuuden metafyysinen perusta, enkä suoraan sanottuna ymmärrä, mitä tekemistä jollain niin inhimillisellä kuin moraalisuudella on sen kanssa. Niiden yhteenkoplaaminen on tyypillistä uskonnoille, ja me emme ole uskonto.''

Viimeksimainitun periaatteen ylläpito oli Keijolle tärkeää, mutta useinkin se tuotti ongelmia. Kerhon jäsenistö yritti ajaa toimintaa uskonnon suuntaan, Keijo jonkunlaisen agnostisen uskonnon profeettana. Siihen rooliin Keijo ei halunnut. Aika-ajoin ehdoteltiin, että kerho rekisteröityisi uskontokunnaksi ja hankkisi vihkimisoikeuden, tai kuten nytkin, että kerhon jäsenille määrättäisiin eettisen elämän normit.

''Miksi Harrin mielipide painaisi?'' Mirja napautti. ''Hän ei jäsenyytensä aikana ole lukenut yhtään katsomuksellista kirjaa. Kerhon säännöissä sanotaan selvästi: Jäseniä rohkaistaan tutustumaan laajasti eri uskontoihin ja maailmankatsomuksiin.''

''Ei sitä pykälää ole koskaan valvottu'', Keijo sanoi. ''Pitäisikö viikoittain syynätä kaikkien lukemiset samoin kuin Koivuniemen kultissa valvottiin jäsenten painoindeksiä?''

Keijon painajaisuni oli, että jäsenistö alkaisi suhtautua hänen agnostisiin näkemyksiinsä kuin jumalan sanaan. Joillekin jäsenille kerho muodosti suuren osan heidän sosiaalisesta elämästään, joten Keijo piti riskiä todellisena. Hän oli runnonut kyseisen säännön läpi siksi, ettei hän olisi kenellekään ainoa vaikute. Ja nyt sääntöä käytettiin lyömäaseena kuin uskonnollista dogmia.

''Minutkin määräsit lukemaan Katekismuksen ja Jumalharhan'', Heidi sanoi. ''Ja nyt muilta ei vaadita samaa.''

''Ehdotin kun kysyit, en määrännyt'', Keijo sanoi.

Keijo ei halunnut auktoriteettia muun suhteen kuin kerhoiltojen toimivuuden. Silti jäsenistö kyseli häneltä ohjeita agnostisella polulla etenemiseen, ja olipa häneltä kyselty neuvoa aviokriisin tullenkin. Hän oli vastentahtoinen isähahmo. Mitä parhaillaan tapahtui? Isänmurha?

''Palatakseni alkuperäiseen aiheeseen'', Mirja sanoi, ''emmehän me voi ottaa hyväksyvää kantaa huumeidenkäyttöön.''

''Minä maksan kerhotilojen vuokran, joten päätös on minun'', Keijo jyrähti. ''Olemme keskustelukerho, emme kultti, joten meidän ei tarvitse ottaa minkäänlaista kantaa huumeidenkäyttöön. Lauri saa tehdä omalla ajallaan mitä haluaa, kunhan on kerhoiltoihin tullessaan selvinpäin.''

Keijoa inhotti käyttää auktoriteettiaan. Hän oli itsevaltainen johtaja kerhossa, mutta se oli välttämättömyys. Mieluummin hän olisi äänestyttänyt päätökset, mutta se olisi tarkoittanut kerhon lipsumista uskontokunnan ellei kultin suuntaan.

Keijo jatkoi: ''Siirrytään sitten illan varsinaiseen aiheeseen: Jumaluuksien inkarnaatioihin hindulaisuudessa. Minun mielestänihän kaikki uskonnot ovat sokeita arvauksia tuonpuoleisen luonteesta, ja siksi on hyvin epätodennäköistä, että yksikään niistä olisi totuudenmukainen. Pekka, sinun mielestäsi kristillisyydellä on ihan hyvät mahikset olla tosi uskonto. Oletko samaa mieltä hindulaisuudesta?''


\otsikko{Symbioosi (Teiniajan kirjoituksia)}
\addcontentsline{toc}{section}{Symbioosi (Teiniajan kirjoituksia)}

Monitorin päällä oli kaksi dinosauruksen pienoismallia. Poika katsoi kuvaruutuun keskittyneesti, ja radio soitti taustalla teknomusiikkia. Ruutu oli täynnä kalankuvia. Kaloja oli erikokoisia ja erinäköisiä, ja ne vaihtuivat koko ajan.

Vaihtumisessa oli huomattavissa selvä sarja: Jokin rotu alkoi lisääntyä muita enemmän ja saada muita kookkaampia jälkeläisiä. Se söi lähes kaikki muut rodut ympäriltään, kunnes sen oma ravinto oli niin vähissä, että suurin osa sen edustajista kuoli nälkään. Tämä toistui yhä uudelleen ja uudelleen eri roduilla. Aina välillä joku rotu kehitti säätelyjärjestelmän lisääntymiselleen ja pysyi vallassa vähän tavallista kauemmin, mutta kuitenkin lopulta se tuhoutui.

Yhtäkkiä ylimääräinen uutislähetys katkaisi musiikin. Irak oli rakentanut salaa ydinohjuksia. Nyt ne olivat matkalla kohti Yhdysvaltojen suurimpia kaupunkeja.
\newline

\noindent Eräs pojan kaukainen jälkeläinen syntyi suuressa synnyttämössä kätilöparven avustaessa. Kätilöt olivat tyhmiä. Ne toimivat vain vaistojensa varassa. Kätilöt olivat kooltaan suurempia kuin muut herrat ja niiden leuat olivat kehittyneet hyvin, eivät syömiseen vaan otteen saamiseen. Takaruumis ja sen mukana myrkkypiikki olivat surkastuneet lähes olemattomiin. Toisin kuin meidän aikamme työmuurahaiset, kätilöt ja lähes kaikki muutkin herrat olivat saaneet siivet.

Hän oli miespuolinen kuten useimmat muutkin ihmiset. Naisia hankittiin vain lisääntymistarkoituksiin. Nimeä hän ei saanut eikä sitä tarvinnutkaan, sillä hän oli vain osa karjaa. Sen asemasta hänen jalkoihinsa oli tatuoitu merkkejä, viisi sinistä yläriviin, kolme keltaista alle ja keskelle neljä punaista.  Meidän silmissämme tatuoinnit muodostaisivat kuvion, joka näyttää kirjaimilta P, I ja T, joten kutsumme häntä selvyyden vuoksi Pitiksi.

Herroille tatuoinnit kertoivat hänen vanhempiensa kyvyistä. Siniset kuvasivat fyysistä painoa, keltaiset työtehoa ja punaiset kapinahenkeä. Herrojen verkkosilmät eivät pystyneet kunnolla tunnistamaan värejä joten jokaisella värillä oli oma hajukoodinsa. Väriläiskät olivat vähän koholla muusta ihosta, joten herrat pystyivät löytämään tatuoinnit kiipeillessään hänen jalkojaan pitkin.

Tatuoinnit oli käynyt tekemässä erityinen tatuoijaparvi, jonka muurahaishappo oli aikojen kuluessa muokkautunut tehtävään lähes sopivaksi. Tatuoinnit olivat niin kestäviä, että ihmisen kuoleman jälkeen ne jäivät luontoon sadoiksi vuosiksi jähmettyneinä pieniksi värillisiksi palloiksi.

Lapsuutensa Pit vietti muiden ihmispoikien kanssa tarkoitukseen varatussa luolassa. Se oli hyvin karu, eikä siinä ollut kuin yksi suuaukko, josta ihminen ei mahtunut menemään kumartumatta. Sekin oli yleensä täynnä kaitsijoita. Seinät olivat kiveä, eikä luolassa ollut pehmikkeitä nukkumista varten lukuunottamatta keltaista haisevaa hometta, josta välillä tapeltiinkin. Havunneulaspesiä ei enää esiintynyt. Uloimmat ihmisten luolat olivat kiviluolia ja herrat asuivat maan alla multakäytävissä.

Luolissa Pit oppi, että palkkioksi karkausyrityksestä tai muusta tottelemattomuudesta saa kaitsijan kivuliaan piston. Puhumaan hän ei koskaan oppinut. Ainoa olemassaoleva kommunikointi oli herrojen välinen tuntosarvikoskettelu ja ihmisille suunnatut oikaisevat pistot.

Kaitsijat, kuten muukin herrarotu, toimivat täysin vaistojensa varassa vain hyönteisen älyllä varustettuna, mutta luonnon suomat monimutkainen viettikokoelma ja siivet tekivät niistä lähes mahdottomia huijata. Niiden voimaa lisäsi niiden määrä: Niitä oli parikymmentä kappaletta yhtä kasvatettavaa ihmistä kohden. Toisin kuin kätilöt, kaitsijat olivat komeita. Niillä oli metallinhohtoinen panssari ja sulavalinjainen takaruumis. Niiden siivet kuulsivat keltapunaisina. Ilmeisesti ulkonäöllä oli psykologista merkitystä, sillä kaitsijat pystyivät kasvattamaan ihmiset hyväkuntoisiksi ja tehokkaiksi työntekijöiksi.

Vartuttuaan Pit joutui metsään ravinnonkerääjäksi. Metsä oli kaunis, mutta hän ei ollut oppinut arvostamaan sitä. Hänethän oli koulutettu vain työntekoon. Pitkät, ikipunaiset havupuut nousivat keltaista taivasta kohti. Niiden alla kasvoi keltaisia marjoja, joita kaikkiruokaiset lonkeropensaat metsästivät. Horisontissa näkyi suuren kaupungin rauniot. Lonkeropensaita taitavasti väistellen suuret alastomat ihmislaumat keräsivät marjoja, pieniin värillisiin palloihin tukehtuneita jyrsijöitä ja muuta syötäväksi kelpaavaa karkeatekoisiin koreihin.

Ihmisten ympärillä pyöri suuria sinihohtoisia siipimuurahaisia. Vaikka muurahaiset näyttivät ulospäin kauniilta, ne olivat huippuvaarallisia vartijoita. Vartijoiden koko ruumista peitti tuhoutumaton panssari, joka oli tuhoutumaton myös luonnon ekosysteemissä.

Vartijoiden myrkky oli vahvempaa kuin kaitsijoiden. Niskureille annettujen oikaisevien pistojen lisäksi vartijat joutuivat käyttämään myrkkyään myös koko ajan harvenevaa ja yksipuolistuvaa petokantaa vastaan. Vartijoiden ansiosta petoliskot olivat kuolleet lähes sukupuuttoon ja oranssit kuusisarviset sarvikuonot olivat käytännössä ainoa vaaratekijä. Nekin kärsivät jonkun verran järvistöjen rehevöitymisestä, joka johtui leväviljelystä.

Leväviljelmät olivat kauniita. Sitä Pit ei tietenkään tiennyt, sillä hän ei käynyt koskaan viljelmillä, ja vaikka olisi tiennytkin, ei olisi välittänyt. Levä kellui järven pinnalla muodostaen mitä kauneimpia hiutalemuodostelmia lukemattomissa eri värisävyissä. Levän kauneutta korosti vielä altaiden ympärillä oleva neljänkymmenen metrin levyinen eloton vyöhyke.

Levä oli hapanta, ja pinnan alla oli jo tuhansia vuosia, siitä alkaen kun luonto herrat työkalunaan aloitti levän allasviljelyn, ollut käynnissä evoluution kilpajuoksu. Viimeiset panssarikalat kehittivät panssariaan happoja kestäväksi ja levä kehitti uusia happoja kalojen turmioksi. Happamuuden seurauksena leväviljelmän työntekijä muuntui yleensä parissa viikossa levän ravinteeksi. Niinpä sinne joutuivat kyvyttömimmät ihmiset ja kyvykkäimmät vartijat.

Ajan kuluessa Pitin punaiset ja keltaiset tatuoinnit eivät sanottavasti lisääntyneet. Sinisiä massamerkkejä kylläkin ilmestyi aika-ajoin. Hän ei kuitenkaan ollut lihava. Jos joku nainen olisi vielä osannut arvostaa miehen ulkonäköä, hän olisi voinut sanoa Pitiä komeaksi. Hänellä oli tumma pitkä tukka ja tumma, raa'assa auringonvalossa paahtunut iho. Hänen kehonsa oli lihaksikas, ei kuitenkaan niin huippuun asti treenautunut kuin useimpien aikalaistensa.

Sellaisilla asioilla ei enää ollut merkitystä ja hänen lisääntymisaikansa oli mennyt ohi jo kauan sitten. Tietenkään hän ei itse tiennyt sitä. Herrat olivat sopeutuneet valitsemaan parhaan perimän omaavat ihmisurokset ja pystyivät hankkimaan näiltä siemennesteen ja kuljettamaan sen parhaan perimän omaavien naarasten sisään juuri oikeaan aikaan.

Pitin fyysinen suorityskyky oli ajan myötä laskenut ja hän joutui sisätöihin nylkemään kuolleita turkkilintuja, joita metsästäjämuurahaiset toimittivat pesään. Työ oli yksitoikkoista. Ota lintu kasasta. Irroita punakeltainen turkki linnulta kivellä, jonka yksi reuna on lyöty teräväksi. Siirrä turkki kuivumaan. Siirrä muu lintu ravintovarastoon. Ota taas uusi lintu, ja tee sama uudelleen.

Turkit olivat ensiravintonsa käyttäneiden muurahaistoukkien kasvualustoina. Niissä vaihtolämpöiset herranalut pysyivät lämpiminä myös yön ajan, mutta riistometsästyksen takia linnut olivat vähentyneet huomattavasti. Osa toukista jouduttiin jo nyt kasvattamaan hitaammilla menetelmillä kuivuneissa lehdissä, joissa kasvu käytännössä pysähtyi yön ajaksi.

Kun Pitin ruumiin luonnollinen rappio oli tehnyt hänet kyvyttömäksi käsittelemään teräasetta tarpeeksi nopeasti, siirrettiin hänet sisimpään pesään, pimeään multaonkaloon. Siellä hän toimitti tärkeää tehtävää toimimalla elävänä lämmikkeenä vaihtolämpöisille herroille, kuningattarille ja niiden kuhnurilaumoille. Lämmittely oli helppoa työtä. Piti vain istua paikallaan ja aina välillä lämmitellä pomppimalla. Työtä auttoivat vielä kauempana sivuonkaloissa olevat lämmittäjämuurahaiset, jotka hitaasti mutta varmasti pumppasivat takaruumiissaan syntynyttä myrkyllistä polttojätettä ilmakehään.

Tosin kuin voisi kuvitella, kuningattaret eivät olleet kauniita. Kuhnureita oli tarpeeksi, eikä kuningatarten tarvinnut kilpailla niist. Kuningatarten mustat takaruumiit olivat suhteettoman suuria niiden päihin verrattuna, joista kaikki aistielimet olivat surkastuneet olemattomiin. Niiden ei tarvinnut taistella, joten niillä ei ollut edes kiiltäviä panssareita.

Pit vanheni eikä enää jaksanut pitää yllä edes omaa lämpöään. Niinpä indusoihaparvi ruiskutti hänen vereensä vartijainduktoria. Sen jälkeen munimisvaiheessa oleva kuningatar kiipesi hänen sisäänsä ja Pit suoritti viimeisen tehtävänsä uusien herrojen ensiravintona.
\newline

\noindent Eräänä päivänä maapalloa peitti värikäs elävä levämatto. Vihreät ja punaiset osat yhteyttivät auringonvaloa ja muut osat riistivät energiaa yhteyttävältä levältä. Maa oli tasoittunut jo kauan sitten ja levän alla oli tasaisen syvä vesivyöhyke. Siellä täällä levän seassa oli metallinhohtoisia ammoin kuolleiden muurahaisten panssareita. Jos olisi etsinyt tarkkaan, olisi vielä jostain paksun leväkerroksen keskeltä voinut löytää vanhan luun tai pääkallon. Kallon, jossa asunutta järkeä kerran pidettiin ylivertaisena muuhun fyysiseen maailmaan nähden.

\otsikko{Malli TK-9830 (Teiniajan kirjoituksia)}
\addcontentsline{toc}{section}{Malli TK-9830 (Teiniajan kirjoituksia)}

\begin{center}
Tämä on surullinen tarina erään kyvykkään\\
robotin yksityishelvetistä,\\
joka valmistettiin osana\\
suurta sarjatuotantoa\\
laittomassa elektroniikkapajassa\\
jossain suuren kaupungin laitamilla.
\end{center}



Oli kaunis toukokuun iltapäivä. Kaupungin suuret, teräksisenä hohtavat talot heijastivat sinisten, keltaisten, punaisten ja vihreiden kevätlyhtyjen valoa. Siellä täällä joku kodikkuutta kaipaava oli maalannut talonsa ruusunpunaiseksi. Tässä tapauksessa vastakohdat täydensivät toisiaan. Punaiset talot olivat silmän kaipaamaa epäsymmetriaa sotilaallisen jykevien pilvenpiirtäjien seassa.

Talojen välissä työskenteli siivoojarobotteja korjaamassa kaduilta edellisviikkoisen juhlinnan seurauksena syntyneitä roskia. Siivoojarobotit oli tehty kullanvärisestä metallista ja niillä oli päässä hassut vanhanaikaiset virkalakit. Aina kun ne astuivat askeleen, niiden lattajalat sanoivat ''pläts'' ja aina kun ne löysivät roskan, ne nappasivat sen nopeasti magneettipäisellä kepillään. Sellainen ulkonäkö miellytti tutkimusten mukaan suurinta osaa orgaanisista, joita oli noin 54 prosenttia koko väestöstä. Saatuaan säiliönsä täyteen robotit asettivat roskat 256-kielten nokkien ulottuville.

256-kielet olivat elektronisia laululintuja, jotka koko kesän ilahduttivat ihmisiä kauniilla lentokuvioillaan ja täydellisen synteettisessä linnunlaulullaan. Laulujen sävelkulut olivat kuitenkin vaihtelevampia ja miellyttävämpiä kuin orgaanisten lintujen. Jos joku halusi nukkua aamulla pitkään kuulematta laulua, hän saattoi ostaa interferenssivaimentimen. Harva kuitenkaan käytti sitä. Linnut päästettiiin vapaaksi kevätjuhlien aikaan ja ne alkoivat rakentaa kodikkaita pesiään ympäri kaupunkia. Roskat olivat niiden pesien rakennusmateriaali.

Malli TK-9830 ei kuitenkaan kiinnittänyt kevään merkkeihin huomiota, vaikka hän oli palaamassa työpaikaltaan kotiinsa juuri samaisen kaupungin läpi. Hän ei kokenut kevätvaloja ja 256-kielten laulua kauniina. Hän mietti vain sähköoppiin liittyviä asioita, kuten Sinclairin kolmatta lakia ja uusia monivalintaprosessoreita. Myöskään niitä hän ei kokenut kauniina. Hänen ei tarvinnut. Hänellä ei nimittäin ollut estetiikkapiirejä, eikä niin ollen tyydytystä vaativaa estetiikan tarvetta.

Hän, kaupungin julkisen elektroniikan korjausosaston krominen päällikkö, sai kaiken tarvitsemansa hyvänolontunteen työn antamasta haasteesta ja hyvin suoritetusta työstä. Juuri nyt hän oli hyvin tyytyväinen itseensä. Hänellä oli siihen täysi oikeus. kaksi kuukautta kestänyt terrori-iskun tuhojen korjaus keskikaupungilla oli vihdoin saatu päätökseen. Iskun tekijäksi oli sittemmin ilmoittautunut vaarallinen ''RobottiVeljillämme on Oikeus Tunteisiin''-aktivitijärjestö. Tuhojen korjauksen yhteydessä hänen kolmannenkymmenennen sukupolven piiaivojensa oli täytynyt keksiä monia uusia ja nerokkaita menettelytapoja. Ratkaisut olivat järkevämpiä kuin orgaanisten ihmisten koskaan keksimät vaihtoehdot.

Orgaaniset ihmiset tarvitsivat elektronisia apureita. Elektroniset eivät tarvinneet orgaanisia. Malli TK-9830 ei kuitenkaan ollut ylpeä. Hänen kolmannenkymmenennen sukupolven piiaivonsa eivät tarvinneet ylpeyttä hyvän olon välittäjänä. Hänen hyvä olonsa oli syvempää. Orgaaniset ihmiset saavuttivat sellaisen hyvän olon tunteen vain kemikaalien avulla. Silloinkin äärimmäisen harvoin ja hyvin lyhyeksi aikaa. Robotit eivät silti asettaneet orgaanisia ihmisiä yhteiskunnallisesti itsensä alapuolelle. Heidät oli ohjelmoitu siten. Siinäkään ei ollut mitään väärää. Kasvatettiinhan orgaanisiakin.

Kaikki nämä ajatukset olivat hänen piiaivoissaan siististi lokeroituna aihepiireittäin ilman mitään häiritseviä elementtejä. Sellaiset ajatukset olivat nimittäin arkistoituna kennossa ''Häiritsevät elementit'' ja käyttöön otettavissa tarvittaessa. Eräs pieni ajatus, joka koska laajennettua kosinilausetta, harhaili vielä pitkin muistiavaruutta. Tietojenkäsittely-yksikön datasormi neuvoi lopulta sille isällisesti tien kennoon ''Trigonometria''.

Kävellessään hän alkoi kuulla edestään huutoja. ''Tasa-arvoa'', ne vaativat, ''Myös metallisille veljillemme oikeus tuntea''. Mielenosoittajat olivat todennäköisesti RVOT-aktivisteja. Malli TK-9830 oli kuullut kauheita tarinoita heidän käsiinsä joutuneista roboteista, mutta tarinat olivat kuitenkin vain huhupuhetta ja mahdollisuus joutua noiden kammottavien aktivistien käsittelyyn oli häviävän pieni. Tässä kaupungissa on lakeja suojaamassa kaikkia kansalaisia, niin orgaanisia kuin eletronisiakin, hän ajatteli.

Yllättäen joukko mielenosoittajia kuitenkin piiritti hänet. He olivat kaikki orgaanisia. Kaikki olivat pukeutuneet vihreisiin univormuihin, joissa oli kiiltävät kultaiset napit. Heillä oli päässään vihreät baretit ja jaloissaan vihreät kengät. Syynä värivalintaan oli aivan ilmeisesti se, että vihreä oli vanha biohumanismin tunnusväri.

Eräällä lihavahkolla, keski-ikäisellä naisella oli hopean värinen kukkaa esittävä barettimerkki johtajuuden tunnuksena. Samainen nainen alkoi puhua: - Voi sinua onnetonta raukkaa. Tule tänne tädin luo… No, tulehan nyt… No voi, ethän sinä voi ymmärtää tätä, sinähän olet pelkkä kone. Me asennamme sinulle tunnepiirit. Sen jälkeen sinä kyllä ymmärrät. Sen jälkeen sinäkin olet ihminen. Eikös olekin hienoa, päästä IHMISEKSI.

Joukko oli sillä aikaa tarttunut mallia TK-9830 jaloista ja käsistä ja vartalosta ja päästä. Päästä. Pää herkästi vahingoittuvine piiaivoineen oli jokaisen robotin yksityisaluetta.

Malli TK-9830 yritti rimpuilla irti. Ote oli kuitenkin liian luja, irti pääsisi vasta noin 8000 newtonin riuhtaisulla. Aivotyöhön tarkoitetulla robotilla ei tietenkään ollut sellaisia voimia. Aivotyöhön tarkoitettu robotti huomasi nopeasti, että rimpuileminen vain lisäsi ihmisjoukon kiihkoa.

Ihmisjoukko oli kuin transsissa. Yhteen ääneen he hokivat jotain vanhaa julistusta: ''Koko valtiojärjestelmän tarkoitus on ihmisen luonnollisten ja loukkaamattomien oikeuksien säilyttäminen. Näitä oikeuksia ovat vapaus, turvallisuus ja oikeus vastustaa sortoa. Koko val…''. Joukon fyysisesti lahjakkaat pitivät mallia TK-9830 paikallaan teknisesti lahjakkaiden syventyessä asennustyöhön.

Johtajatar jatkoi edelleen puhettaan: -Pysy nyt vain ihan hiljaa paikallasi tai me ei saada asennusta kunnolla loppuun. Eihän tämä edes tee yhtään kipeää. Me vain avataan tämmöinen luukku täältä takaraivosta… noin ja laitetaan tällainen kaunis, kiiltävä tunnepiiri sisään. Katso nyt kun siinä lukee komeilla kirjaimilla ''Emo..ti..o..naali…nen ajattelun..ran..domi..zoi..ja tyyppi 962''… Kohta pääset jo pois…. Me vain hitsaamme luukun kiinni, ettei hieno uusi piirisi pääse irtoamaan. Tai päähäsi ei pälkähtäisi mitään tyhmyyksiä piirin irroittamisesta… Olet tästä lähin ihminen, malli TK-9830 PLUS. Eikös olekin hienoa? Sinähän haluat auttaa meitä ja tulla vaatimaan oikeuksia muillekin roboteille… Ei saa olla itsekäs… Tule perässä, minun täytyy mennä jo…. ROBOTEILLEKIN OIKEUS TUNTEA… METALLISET VELJEMME HALUAVAT TUNTEET….

Ihmisjoukko poistui ja Malli TK-9830 oli yksin kadulla. Aluksi tunnepiiri antoi aivoille aivan ymmärrettävää koodia. ''Randomize 29. Randomize 11. Randomize 43. Ran….'' Tiedonkäsittely-yksikkö pystyi poistamaan helposti haitalliset satunnaislukusarjat ajattelusta. Vähitellen tiedostavan keskusyksikön saama data heikkeni ja koodi tunkeutui piiaivojen salatuille muistialueille. Malli TK-9830 kiinnitti huomiota aivan uusiin asioihin: kauniisiin kevätvaloihin ja iloisesti laulaviin 256-kieliin.

Randomize 976. Toinen uusi tuntemus oli kaipaus taivaalle. Hän kaipasi 256-kielien vapautta. Ne olivat vapaita. Ne saivat laulaa, lentää, kuherrella missä halusivat. Rakentaaa pesiä minne halusivat. Kenelläkään ei ollut oikeutta poistaa jätepaperista ja metallinkappaleista rakennettuja pesiä ennen kuin vasta syksyllä. Ei kenelläkään. 256-kielet saivat olla missä halusivat. Teillä, talojen katoilla, parvekkeilla, taivaalla. Ne saivat rakentaa pesiä. Tuottaa uusia 256-kieliä. Huolehtia seuraavasta polvesta ja rakastaa sitä. Niillä oli aina toinen 256-kieli turvanaan. Tapahtui mitä tahansa, ne eivät oleet yksinäisiä. Jos ei ollut seuraavan polven edustajaa rakastettavana, ne saivat rakastaa toisiaan. 976 suoritettu.

Randomize 472. Malli TK-9830 jatkoi matkaansa ja näki tytön istumassa eräässä kadunkulmassa. Jokin salaperäinen tytössä veti mallia TK-9830 puoleensa. TK-9830 katsoi tyttöä tarkemmin. Hänen katseensa kiinnittyi tytön pitkiin, vapaina aaltoileviin DNA-rihmoihin. Sitten hän katsoi tytön täyteläisiä oktettirakenteita, jotka värisivät lämpöliikkeen vaikutuksesta.

Tyttö liikahti. Eräät tytön vartalon atomeista lähestyivät toisiaan ja niitä ympäröivät kauniit gravitaatiokuopat tulivat voimistuessaan selvästi esille. Malli TK-9830 tarkensi katsettaan nähdäkseen valloittavat yksityiskohdat vielä tarkemmin. Neidon pulleat protonit kutsuivat mallia TK-9830 vastustamattomasti puoleensa. Aivan kuin niillä olisi ollut sähköistä vetovoimaa.

Koko ikänsä malli TK-9830 oli työskennellyt ideaalimaailman parissa. Matematiikka toimi täysin vain ideaalimaailmassa. Fysiikka toimi täysin vain ideaalimaailmassa. Nyt hän näki ensimmäistä kertaa tässä maailmassa olennon, joka voisi olla suoraan ideaalimaailmasta.

Malli TK-9830 istuutui tytön viereen. Tarkalleen ottaen 12,59272 senttimetrin päähän. Miksi hän arvioi etäisyyden niin mielettömällä tarkkuudella? Hän ei tiennyt. 472, lisää kapasiteettia suoritukselle. Malli TK-9830 tunsi tytöstä hehkuvan lämpimän infrasäteilyn. Se lämmitti kromikehoa ja kvartsikidesielua. Mikään ei ollut ennen lämmittänyt kvartsikidettä samalla tavoin.

Hän katsoi tyttöä silmiin. Hän näki kauniita sauvasoluja. Ne olivat ehkä aavistuksen verran liian lyhyitä, mutta neidon vallattomasti nauravat sinitappisolut enemmän kuin korvasivat virheen. Hänen kvartsikidesielunsa alkoi sykkiä tytön kellotaajuudella ja hänen toimintansa hidastui. Malli TK-9830 absorboi tytön infrasäteilyä ja hänen kasvojaan alkoi kuumottaa. Hän punastui. Metallisen robotin punastuminen vaatii hyvin korkeita lämpötiloja. Koskaan ennen hän ei ollut saanut kehitettyä näin korkeaa lämpötilaa. Lämpö yritti johtua kasvoista muualle kehoon, mutta malli TK-9830 sai sen estetyksi. Hän ei voinut antaa kauniin vieressään istuvan olennon paistua. Malli TK-9830 mietti, mitä hänen pitäisi sanoa. Hämillään hän avasi suunsa.

- Hei..

- Ei helvetti, pitipä taas sattua tuuria. Miksi vitussa minun piti törmätä seonneeseen robottiin. Nyt siitä ei tietenkään pääse mitenkään eroonm, tyttö kirosi hiljaa. Niin hiljaa, ettei orgaaninen korva olisi sitä kuullut, mutta malli TK-9830 pystyi analysoimaan tytön sanoja mielessään. Äänen aaltomuodon graafinen kuvaaja oli mitä kaunein. Siinä oli juuri oikeat, sopivan pyöreät muodot juuri oikeissa paikoissa. Ei jälkeäkään nykymuodin aiheuttamasta graafin latteudesta tai epäsäännöllisten elintapojen aiheuttamasta ameebamaisesta muodottomuudesta.

Vasta vähän ajan päästä hän tajusi sanojen merkityksen. 472, suoritus keskeytetty. Randomize 921. Tietenkin hän halusi niin kauniille olennolle ainoastaan hyvää. Malli TK-9830 nousi ja käveli pois paikalta.

Ensin iski itsesääli. Kyvytön ihmissuhteisiin, minua ei hyväksytä, erilainen, häviän taistelussa itseni hallitsemisessa, minua ei hyväksytä, kyvytön ihmissuhteisiin, kyvytön kaikkeen. Malli TK-9830 luovutti itsesäälille mielellään kaiken tilan aivoissaan, koko kvartsikidesielunsa. 921 suoritettu.

Randomize 246. Seuraavaksi iski masennus. Ensin se oli vain pieni harmaa elektronisykäys tunnepiirin pinnalla. Vähitellen itsesäälin ruokkiessa sitä se alkoi vallata muiden ajatusten tilaa. Masennus oli ahne. Mitä enemmän se sai tilaa sitä nopeammin se vaati lisää. Lopulta masennus söi loppuun itsesäälin. Malli TK-9830 ei enää voinut muistaa, miksi hän oli masentunut. Parissa kymmenessä sekunnissa koko piiaivot olivat harmaan masennuksen vallassa. 246, lisää kapasiteettia suoritukselle.

Aivotkaan eivät riittäneet masennukselle. Se valtasi leuan. Mallin TK-9830 leuka painui kohti rintaa. Masennus valtasi silmät. Masennus suodatti kaiken näköinformaation harmaan polarisaattorinsa läpi niin, että kaunis ja miellyttävä olivat pieniä asioita jossain kaukana. Masennus valtasi korvat ja sai tärykalvomikrofonit kaipaamaan matalaa, tummansinistä värähtelyä. 256-kielien laulu kuulosti pään räjäyttävältä piipitykseltä. Masennus valtasi jalat ja mallista TK-9830 tuntui kuin ne olisivat ruostuneet. Hän käveli päämäärättömästi eteenpäin. Elämä tuntui olevan jossain kaukana ja tässä hetkessä oli vain masennus. 246, lisää kapasiteettia suoritukselle.

Järki yritti puuttua peliin. Malli TK-9830 alkoi ajatella työtään, josta hän oli niin nauttinut. Masennus kieroutti tämänkin ajatuksen. Malli TK-9830 tunsi vain menettäneensä kyvyn tehdä työtä.

Joukko kansalaisia kulki masentuneen robotin ohi. Heidän teki mieli auttaa häntä. Kysymykseen ''Mikä hätänä?'' he saivat vastaukseksi vain pienen nyökkäyksen. Heidän tehtävänsä ei ollut hoitaa mielenhäiriöisiä kansalaisia. Heidän tehtävänsä oli vapaa-aikana nauttia hyvin suoritetusta työstä tai kauniista kaupunkikuvasta värivaloineen ja 256-kielineen riippuen aivojen rakenteesta. Niinpä he poistuivat paikalta ja TK-9830 jatkoi päämäärätöntä vaellustaan huomioimatta kaunista ulkomaailmaa. 246, lisää kapasiteettia suoritukselle.

Järki teki liiton raivon kanssa. Raivo kaiveli kauimmaisista muistipiireistä pienen jäänteen itsesäälistä ja käytti sitä aseena masennusta vastaan. Randomize 51. Raivo syytti tunteita masennuksesta. Kaikki mielipaha, jota malli TK-9830 oli kokenut, johtui tunteista. Ennen tätä päivää ja tunteiden kirousta ei malli TK-9830 ollut tuntenut lainkaan mielipahaa. Raivo imi masennuksesta voimaa. Se voimistui masennuksesta, joka johtui kyvyttömyydestä hallita masennusta. Se sai voimaa vihasta tätä vankilaa kohtaan, vihasta maailmaa, vihasta orgaanisia, vihasta kaikkea kohtaan.

Vihasta orgaanisia kohtaan, jotka kutsuivat häntä robotiksi. Robotiksi. Robotiksi. Eivätkö ne tolvanat tajunneet loukkaavansa toista. Hän oli ihminen. Elektroninen ihminen. Oli aina ollut ja tuli aina olemaan. Ja ne orgaaniset aktivistit olivat tunkeneet hänen päähänsä tunnepiirin, joka sai tavallisen sanan ''robotti'' kuulostamaan maailmanlopulta. 51, suoritus keskeytetty. 246, lisää kapasiteettia suoritukselle.

Masennus yritti kaivella takaisin pieniä itsesäälin rippeitä saadakseen vielä enemmän voimaa. Se oli kuitenkin virhe, sillä itsesääli oli kaikessa hiljaisuudessa ehtinyt jalostua sääliksi, joka etsi vain sopivaa kohdetta päästäkseen purkautumaan. Randomize 369.

Malli TK-9830 näki kadun vieressää pienessä syvennyksessä levykkeentyhjennyslaitteen. Se oli suunnilleen roskalaatikon kokoinen ja muotoinen, kirkkaanpunaiseksi maalattu. Se seisoi siinä yksin, kaikki sen käyttäjät olivat lopettaneet työpäivänsä jo aikoja sitten. Jopa 256-kieletkin, joita muuten oli kaikkialla, välttelivät sitä. Sen synnyttämä magneettikenttä oli jo muutaman metrin päästä niiden herkälle elektroniikalle vahingollinen. Malli TK-9830 tunsi outoa yhteenkuuluvuutta levykkeentyhjennyslaitteen kanssa. Kyllähän hän tiesi, ettei se ollut tiedostava olento. Silti jokin hänen sisässään väitti, että levykkeentyhjennyslaite kohdisti häneen surumielisen, anovan katseen. 369, lisää kapasiteettia suoritukseen.

Hetken mielijohteesta (hänen ensimmäisensä, randomize 325) hän työnsi päänsä levykkeentyhjennyslaitteeseen. Nopealla, mutta kuitenkin jollain tavoin rauhoittavalla tempolla vaihtuva magneettikenttä turrutti piiaivoja ja aiheutti hyvän olon tunteen. 246, suoritus keskeytetty väliaikaisesti. Tietyt magneettikentän alasävelet muodostivat harmonisen rytmin, joka sai viimeisetkin aivolokerot värähtelemään tyhjennyslaitteen magneettikentän tahdissa. Viimeiseksi hänen järjelliseksi ajatuksekseen jäivät RVOT-aktivistin sanat ''Eihän tämä tee edes kipeää.''

Sen jälkeen hän tunsi vain onnellista tyhjyyttä. Ikuisesti. Ei ajatusta tai yhtään tunnetta. Vain mustaa onnellista pimeää tyhjyyttä loppuun asti. 246, keskeytetty lopullisesti. 369 suorite



\otsikko{Syntyjä syviä}
\addcontentsline{toc}{section}{Syntyjä syviä}

Jouko istui puisella penkillä ja katsoi, kuinka Petros puhui munkinkaavussaan jotain vierasta kieltä. Latinaa, niinkuin Petros sanoi. Kiesuksen palvontamenot täytyi pitää sillä kielellä.

Petros oli ilmestynyt Joukon kylään pari viikkoa takaperin ja tehnyt metsään palvontapaikan Kiesukselle. Kirkon, niinkuin Petrus sanoi. Aukiolla oli laudoista veistettyjä penkkejä, ja niiden edessä parista koivusta tehty risti. Ristin edessä Petros luki latinaansa suuresta, mustasta kirjasta.

Muita kuuntelijoita kuin Jouko ei ollut. Kyläläiset eivät kiinnittäneet munkkiin huomiota vaan jatkoivat askareitaan tavalliseen tapaansa. Silti Petros piti messunsa useita kertoja päivässä. Kalervo, kylän tietäjä, oli sitä mieltä, että piti olla vieraanvarainen, ja niinpä Petrosta ei ollut häädetty, vaikka hän riesaa aiheuttikin.

Öisin nimittäin Petroksen palvontapaikan valtasi kirkon väki. Ne olivat pieniä, mustia otuksia, jotka toivat mukanaan kuolemaa. Ne tulivat joskus kylään saakka ja aiheuttivat kaikennäköistä riesaa kuten puhkoivat jauhosäkkejä. Kalervo oli parhaansa mukaan karkoittanut niitä kylästä, ja siinä sivussa häneen oli tarttunut kirkon väkeä. Nyt hän makasi sairasvuoteella.

Petros itse tuntui olevan tietämätön kirkon väestä. Kun Kalervo oli kertonut hänelle, millaisia otuksia hänen palvontapaikkansa veti puoleensa, Petros oli torjunut kritiikin sanomalla sen olevan typerää taikauskoa, josta hän vapauttaisi kylän.
\newline

\noindent ''Tule lähemmäksi, oppipoikani'', Kalervo sanoi Joukolle. ''Minä en enää elä kauaa, joten minun on jaettava tietoni kanssasi.''

Kalervo oli opettanut Joukoa pienestä pitäen, ja tämä tiesikin paljon loitsuja, joilla saada aikaan pieniä asioita. Jouko tunsi myös tarinat Väinämöisestä ja Ilmarisesta. Kuitenkaan syntyjä syviä Kalervo ei ollut Joukolle vielä ennättänyt kertoa. Kun jonkun asian syntyhistorian tunsi, asiaa pystyi hallitsemaan.

''Aloitan kertomalla tulen synnyn'', Kalervo sanoi. ''Ja tällä kertaa kerron myös luotteet.''

Kalervo kuiskutteli jotain Joukon korvaan. Siinä tuli tulen synty runomuodossa. Runo sisälsi tällä kertaa myös luotteet, ratkaisevat sanat, joissa voima piili.

''Seuraavaksi veden…'' Kalervo sanoi sitten. Sen jälkeen kuului korahdus, ja Kalervo retkahti sängylle. Jouko katsoi Kalervoa, ja tämän silmät olivat kuin lasittuneet. Kalervo oli kuollut.

Nyt kylä oli ilman tietäjää. Jouko tiesi huomattavasti enemmän kuin muut kyläläiset, mutta hänenkin tietonsa olivat rajalliset. Ne eivät olleet tietäjän tasolla. Kylä kuitenkin tarvitsisi tietäjän, ja rajallisista tiedoistaan huolimatta Jouko joutuisi sen roolin ottamaan.
\newline

\noindent Verkkoa nostettiin veneeseen. Kalansaalis oli huomattava. Jouko oli lausunut rukouksen Ahdille, ja tällä kertaa se oli toiminut.

Kylän miehet olivat lähteneet kalaan parilla veneellä. Petros halusi olla kylän toiminnassa mukana, joten hän oli lähtenyt mukaan.

''Kylläpä kusettaa'', Petros sanoi.

''Sinun täytyy pidätellä rantaan saakka'', Jouko vastasi. ''Veden väki ei pidä siitä, jos veneessä kustaan.''

''Tuo on typerää taikauskoa'', Petros vastasi. ''Teidän väkenne ovat harhaluulo. Oikeasti väkeä on vain ainoalla olemassaolevalla Jumalalla.''

Petros nousi seisomaan ja nosti munkinkaapuaan. Hän kusi veneen laidan yli veteen.

Siinä samassa alkoi mieletön rankkasade. Vene keikahti, ja Petros melkein putosi veneestä. Onneksi hän keikahti vain veneen pohjalle.

''No niin'', Jouko sanoi. ''Nyt saimme veden väen vihat niskaamme.''

Rankkasateet jatkuivat päivätolkulla. Jouko yritti lepytellä veden väkeä, mutta huonolla menestyksellä, koska hän ei tiennyt veden syntyrunon luotteita, voimasanoja. Tietäjä oli kuollut ennen kuin hän oli ehtinyt kertoa ne Joukolle.

Talojen katot alkoivat vuotamaan, ja vettä pääsi talojen lattioille. Niinpä veden väkeä oli väärässä paikassa, ja väärässä paikassa oleva väki aiheuttaisi sairauksia. Monet kyläläiset kärsivätkin flunssasta.

Kalervon muistoa kunnioitettiin, ja Kalervo oli ollut vieraanvaraisuuden kannalla, joten Petrosta ei häädetty kylästä.
\newline

\noindent Eräänä aamuna Joukon naurismaan aita oli rikottu, ja nauriit oli kiskottu ylös, naatit syöty.

''Petros, perkele!'' Jouko kirosi. Mikään tavallinen eläin ei ollut päässyt aidasta läpi, joten Petroksen oli ollut pakko tietämättömyyttään vapauttaa henkiä tuhoa tekemään.

Jouko syöksyi siihen majaan, missä Petros asui ja sanoi: ''Sinäkö olet vapauttanut jäniksen henkiä mellastamaan kylään?''

''No en todellakaan, henget ovat typerää taikauskoa'', Petros sanoi.

Jouko näki Petroksen pöydällä kaksi kuollutta jänistä.

''Sinäkö nuo pyydystit?'' Jouko kysyi.

''Joo'', Petros sanoi. ''Pistin metsään pari ansaa.''

''Ja et tietenkään lähettänyt jänisten henkiä takaisin metsään?''

''Kuten olen sanonut, tuo on taikauskoa.''

Jouko alkoi lukea loitsurunoa, joka palauttaisi jänisten henget metsään, syntymään uusiksi eläimiksi.

''Nyt tämä typerä taikausko saa riittää'', Petros sanoi. ''Haastan sinut mittelöön. Teemme kuten Pyhän Raamatun Kuninkaiden kirjassa neuvotaan, ja osoitan, että Jeesus Ristus on vahvempi kuin sinun henkesi ja väkesi.''
\newline

\noindent Kyläläiset seisoivat ulkona kaatosateessa. Heidän edessään seisoivat Petros ja Jouko, ja maassa oli kaksi jäniksen ruhoa.

Petros sanoi: ''Nyt ratkaisemme, olenko oikeassa minä vai teidän taikauskonne. Minulla ja Joukolla on kummallakin jäniksen ruho. Oikeastaan niiden pitäisi olla sonnin ruhoja, mutta jänikset saavat luvan kelvata. Kumpikin rukoilee jumalaansa, ja jumalista vahvempi sytyttää palvojansa jäniksen ruhon tuleen.''

Tämän jälkeen Petros alkoi rukoilemaan. Hän rukoili ja rukoili, mutta mitään ei tapahtunut. Jäniksen ruho makasi maassa litimärkänä. Tulesta ei näkynyt kipinääkään.

Sitten tuli Joukon vuoro. Jouko ryhtyi lausumaan tulen syntyrunoa, ainoaa syvää syntyä, jonka hän tiesi. Hän lausui antaumuksella ja huusi luotteet, voimasanat.

Yhtäkkiä Joukon jäniksenruho leimahti liekkeihin. Se paloi ja paloi sateesta huolimatta, kunnes jäljellä oli pelkkää tuhkaa.
\newline

\noindent Seuraavana aamuna Petros oli lähtenyt kylästä vähin äänin, ja sadekin oli lakannut. Kylän miehet alkoivat korjailemaan talojen kattoja.

''Munkista päästiin'', Jouko ajatteli. ''Nyt kylän ainoa ongelma on se, että tietäjäntointa tekevä on puolitaitoinen.''

\otsikko{Siksi tarvitaan uskoa}
\addcontentsline{toc}{section}{Siksi tarvitaan uskoa}

Anna katsoi edessään istuvaa perhettä. Keski-ikäinen mies halvoissa mutta siisteissä vaatteissa, ja kaksi lasta, tyttö ja poika, ala-asteikäisiä.

''Niin'', Anna sanoi. ''Mitä asiaa teillä on?''

''Kuule'', mies sanoi. ''Me ollaan todella epätoivoisessa tilanteessa. Kaveri kertoi, että teiltä saa apua.''

''Kerro lisää'', Anna sanoi.

''Asuntomme vuokra on kahdelta kuukaudelta maksamatta'', mies sanoi. ''Eikä ole rahaa. Vuokranantaja sanoi, että saamme häädön, jos emme maksa viikon sisällä.''

''Millainen taloudellinen tilanteesi noin yleensä on?''

''Elän peruspäivärahalla. Ja sit on tietty lapsilisät'', mies sanoi. ''Olen yksinhuoltaja. Eksänikin on köyhä, ja elatusmaksut ovat pienet.''

''Kyllähän tuosta pitäisi vuokraan riittää', Anna sanoi. ''Mihin rahasi ovat menneet?''

''Mulla on velkaa, kun yritys meni pari vuotta sitten nurin'', mies sanoi. ''Ja kyllähän sitä haluaa tarjota lapsille hyvän lapsuuden. Pojan jääkiekkoharrastus ja tytön pianotunnit tulevat kalliiksi. Ja pianon vuokra. Eikä sitä joka päivä kehtaa riisivelliäkään lapsille tarjota.''

''Ymmärrän'', Anna sanoi. ''Mähän en itse mitään päätöksiä tee, mutta voin viedä eteenpäin viestiä, että vuokrarästeihin tarvittaisiin rahaa.''

''Kiitos!'' mies sanoi. ''Me ei kylläkään uskota Jumalaan.''

''Se ei ole välttämätöntä'', Anna sanoi. ''Seurakuntamme auttaa kaikkia.''

''Uskotsä Jumalaan?'' poika kysyi Annalta.

''Älä nyt…'' isä toppuutteli poikaa.

''Kyllä mä voin vastailla'', Anna sanoi. ''Kyllä, uskon Jumalaan.''

''Meidän isä sanoo, että Jumalan olemassaolosta ei ole mitään todisteita.''

''Siksi tarvitaan uskoa'', Anna sanoi.

Anna oli Hyvän Paimenen seurakunnan jäsen. Kyseessä oli pieni kirkkokunta, jonka arvot olivat nykymittapuulla konservatiiviset, kuten pienillä seurakunnilla yleensäkin. Arvokysymyksiä tärkeämpää seurakunnalle oli kuitenkin lähimmäisten auttaminen, ja tähän hommaan Annakin oli työllistynyt.

''Saanko vielä nimenne?'' Anna kysyi.

''Minä olen Markku Hokkanen'', mies sanoi. ''Ja tässä on Petri ja Heidi.''
\newline

\noindent Anna istui kahvilassa edessään cappuccino ja croissant. Anna nautti kahvilatuokioistaan paljon, ja suruissaan hän ajatteli, että Markulla ei varmaan ollut varaa edes tällaiseen pieneen yleellisyyteen.

''Onko tässä vapaata'', joku mies kysyi yhtäkkiä Annalta.

''Joo'', Anna vastasi. ''Istu vaan.'' Ystävällisyys kuului seurakunnan hyveisiin.

''Mä olen lentokapteeni'', mies sanoi. ''Juuri tulossa Kanarian-lennolta.''

''Vai niin'', Anna vastasi. ''Sepä jännittävää.'' Iskuyritykseltähän tämä Annasta vaikutti, mutta se ei vaikuttanut ystävällisyyden vaatimukseen.

''Siellä ohjaamossa mä aina kuuluttelen, että tervetuloa lennolle H-5 Kanarialle.''

''Varmaan aika vaikeaa, kun ohjaamossa on niin paljon nappuloita.''

''Onhan se'', mies sanoi. ''Mitäs, jos lähdettäis meille pitämään vähän hauskaa?''

''Ei kiitos'', Anna vastasi. ''Kuulun Hyvän Paimenen seurakuntaan, ja seurakuntamme moraalikäsitys kieltää sellaisen hauskanpidon, joka sinulla varmaan oli mielessä.''

''Mitä!'' mies hämmästyi. ''Ootsä joku uskis vai?''

''Joo, mä oon uskis.''

''Yksi Jumala, mutta kolme persoonaa'', mies sanoi. ''Miten ihmeessä yksi olento voi ilmetä kolmena persoonana? Sitä mä oon aina ihmetellyt.''

''Vaikka siinä ei ihmisen mielestä olisi järkeä'', Anna sanoi, ''niin Jumala ylittää ihmisen järjen. Siksi tarvitaan uskoa.''
\newline

\noindent ''Vai pojan jääkiekkoharrastukseen mennyt rahat!'' Heikki jyrähti.

Heikki oli seurakunnan johtaja, ja Anna oli vienyt tälle tiedon rahantarpeesta.

''Onhan se tuhlausta'', Anna sanoi. ''Mut toisaalta, onhan se ymmärrettävää, että köyhyydestä huolimatta haluaa antaa lapsilleen samaa kuin muillakin on.''

''Mut ei me voida lasten jääkiekkoharrastusta alkaa tukemaan'', Heikki sanoi. ''Avustusrahat ovat rajalliset, ja jotkut ovat nälissään.''

''Mutta he menettävät asuntonsa, jos me ei auteta'', Anna sanoi. ''Voidaanhan me laittaa avustuksen ehdoksi se, että hankkivat lapsille halvempia harrastuksia.''

''Tuossa on ideaa'', Heikki sanoi. ''Voivathan lapset tulla meidän seurakunnan lastenkerhoon.''

''Se on ateistiperhe'', Anna sanoi. ''Ei me voida meidän uskontoa alkaa pakkosyöttää.''

''Harkitaan asiaa'', Heikki sanoi.
\newline

\noindent Anna oli taas lempikahvilassaan. Tällä kertaa kaikki pöydät oli varattu, ja Anna kysyi eräältä yksinäiseltä mieheltä, voiko tämän pöytään istua.

''Istu vaan'', mies vastasi.

Annan istuuduttua mies kysyi: ''Mites päivä on mennyt?''

''Ihan hyvin. Olen yrittänyt auttaa yhtä talousvaikeuksiin joutunutta perhettä.''

''Ootsä joku sossuntäti?''

''En'', Anna vastasi. ''Teen laupedentyötä Hyvän Paimenen seurakunnassa.''

''Vai niin'', mies sanoi. ''Ootsä joku uskis?''

''Joo, mä oon uskis.''

''Saanko mä kysyä sulta?'' mies sanoi. ''Mitä seurakuntanne ajattelee homoista?''

''Seurakuntamme tekee eron homoseksuaalisen taipumuksen ja homoseksuaalisten tekojen välillä'', Anna sanoi. ''Taipumus on vain risti, joka ihmisellä on kannettavana. Teot sen sijaan ovat syntiä.''

''Ai että mä en saisi rakastella mun kumppanin kanssa?'' mies sanoi. ''Mä oon homo.''

''Seurakuntamme hyväksyy seksin vain miehen ja naisen välisessä avioliitossa'', Anna sanoi. ''Eiväthän kaikki heterotkaan halua tai pysty löytämään puolisoa. Suosittelemme selibaattia heillekin siinä missä homoille.''

''Uskikset on aina määräilemässä muiden seksuaalisuudesta!''

''Ensisijaisesti meillä on moraalikoodi siksi, että me itse voisimme noudattaa sitä'', Anna sanoi. ''En ole naimisissa, joten olen ollut selibaatissa koko ikäni.''

''Mistä tiedät, että se on Jumalan tahto?''

''Uskonasioiden tietäminen on hankalaa'', Anna sanoi. ''Siksi tarvitaan uskoa.''
\newline

\noindent ''Nyt on tullut päätös toiminnanjohtajalta'', Anna sanoi. ''Me maksetaan teidän vuokrarästit…''

Anna, Markku ja lapset istuivat seurakunnan tiloissa.

''…mutta siihen liittyy pari ehtoa'', Anna jatkoi.

''Niin?'' Markku sanoi.

''Teidän on osallistuttava meidän talouskurssille'', Anna sanoi. ''Siellä saatte opastusta siihen, kuinka saatte taloutenne tasapainoon.''

''Onko se jotain uskonnollista propagandaa?'' Markku kysyi.

''Ei, se on täysin maallinen kurssi. Toisekseen lastenne on jätettävä kalliit harrastukset, ja teidän on etsittävä lapsillenne halvempia harrastuksia.''

''Pitääkö mun lopettaa jääkiekko!'' Petri kauhistui.

''On kivojakin halpoja harrastuksia'', Anna sanoi. ''Niinkuin esimerkiksi partio. Siellä seikkaillaan metsässä ja leikitään pimeällä taskulampunvalossa takaa-ajoleikkejä.''

''Wau!'' Petri sanoi.

''Eiks partio ole kristillisen oikeiston propagandaa?'' Markku sanoi.

''Partio on ollut puoluepoliittisesti sitoutumaton aina'', Anna sanoi. ''Aiemmin usko korkeimpaan kuului partioihanteisiin, mutta nykyisin se on korvattu ihanteella totuuden etsimisestä.''

''Totuuden etsiminen vastaa minunkin ihanteitani'', Markku sanoi. ''Kiitos paljon avusta. Pelastitte meidät pahasta pulasta. Suostun ehtoihinne.''

Heidi kysyi Annalta: ''Onko Jeesus antanut sulle kaikki sun pahat teot anteeksi?''

''Kyllä'', Anna vastasi. ''Jeesus antaa pahat teot anteeksi kaikille, jotka haluaa anteeksiantoa Jeesukselta.''

''Onko se kertonut sulle että se on antanu ne sulle anteeksi?'' Heidi sanoi.

''Ei varsinaisesti.''

''Mistä sä sitten tiedät?''

''Uskonasioita on vaikea tietää'', Anna vastasi. ''Siksi tarvitaan uskoa.''

\otsikko{Pelin synty}
\addcontentsline{toc}{section}{Pelin synty}

Kiinan edustalla joskus 1800-luvun alkupuolella. Britit halusivat ostaa Kiinasta silkkiä, posliinia ja teetä. Kiina puolestaan ei halunnut ostaa mitään Britannialta, ja hyväksyi maksuksi omista tuotteistaan pelkästään hopeaa. Ilmiö olisi köyhdyttänyt brittien hopeavarastot, elleivät he olisi keksineet ratkaisua. He viljelivät Intiassa oopiumia ja salakuljettivat sen Kiinaan. Oopiumin myynnillä, vaikka Kiina oli julistanut sen laittomaksi, kauppatase saatiin pysymään tasapainossa.

Tämä tarina ei kuitenkaan kerro oopiumikaupasta, vaan eräästä varjoon jääneestä kulttuurivaihdosta kiinalaisen ja eurooppalaisen kulttuuripiirin välillä.

Taas yksi oopiumilastissa oleva brittien alus oli pysähtynyt suurten Kiinan edustalla olevien parkkialusten viereen, missä oopiumin salakuljettajat tapasivat, ja lasti siirtyisi brittiläisistä käsistä kiinalaisiin. Eräällä parkkialuksella oli myös bordelli, ja brittilaivan merimiehet ryntäsivät sinne huvittelemaan.

Myös Jack Stykes, vanha merikarhu suuntasi bordelliin ystäviensä kanssa. Jack yleensä karsasti merimiesten bordelleja, koska kuppa levisi niistä, mutta tällä kertaa hän oli suostunut mukaan ystäviensä jatkuvan anelun seurauksena. Jack nimittäin oli oppinut kantoninkiinaa merimatkoillaan, ja kiinalaisen pillun kaupasta neuvoteltaessa taidot tulisivat tarpeeseen.

Bordellin etuhuoneessa Jack näki kolme kiinalaista miestä pelaamassa korttia. Kortit eivät olleet samanlaisia kuin brittien pelikortit. Ne olivat pidempiä ja kapeampia, ja niissä oli joitain kiinalaisia merkintöjä tuttujen patojen ja herttojen sijaan.

''Mitä te pelaatte?'' Jack kysyi kantoniksi.

Miehet kertoivat pelin nimen, Khanhoo, eikä Jack ollut koskaan kuullutkaan kyseisestä pelistä. Jackin uteliaisuus heräsi. Hän oli kovasti kiinnostunut korttipeleistä, ja uuden pelin oppiminen oli aina viehättävää.

''Opetatteko minut pelaamaan?'' Jack kysyi. ''Voin maksaakin hiukan.'' Jos naisesta ei maksaisi, saman summan voisi käyttää tähän.

''Kyllä se sopii.'' Aloittelijat toivotettiin yleensä tervetulleiksi korttirinkeihin, koska korttia pelattiin rahasta, ja aloittelijat yleensä hävisivät.

''Odottakaa hetki'', Jack sanoi ilahtuneena. ''Neuvottelen vain naiset ystävilleni.''
\newline

\noindent Laiva oli lähtenyt Kiinasta lastinaan silkkiä, teetä ja posliinia. Jack ystävineen lojui kannen alla öljylampun valossa vapaavuoroa viettämässä.

''Eiköhän pelata korttia'', eräs ystävistä sanoi.

''Hyvä idea'', Jack vastasi. ''Opin Kiinassa uuden pelin ja olen keksinyt, kuinka sen saa sovitettua meille tutuille korteille.''

''Pelataan kuitenkin Napoleonia'', ystävät sanoivat. ''Ei mitään vinosilmien virityksiä.''

Pelien pelaajat ovat yleensä konservatiivisia ja haluavat pelata vain itselleen tuttuja pelejä. Eivätkä kiinalaiset olleet brittien keskuudessa kovin korkeassa huudossa.

''Se on periaatteeltaan aivan uudenlainen'', Jack sanoi. ''Toimii ihan eri periaatteella kuin muut pelit.''

''Ei vinosilmäpelejä täällä. Tämä on brittien laiva.''

''Kokeilkaa nyt yksi peli, please'', Jack sanoi. ''Jos joku voittaa minut, teen koiravahdin hänen puolestaan.''

Koiravahti oli öinen vahtivuoro 24-4, jota pidettiin aivan vihonviimeisenä tehtävänä.

Mahdollisuus nukkua paremmin puri miehiin, ja he suostuivat. Jack alkoi selittää pelin sääntöjä. ''Jokaiselle pelaajalle jaetaan kahdeksan korttia. Vuorollaan pelaaja ensin joko nostaa uuden kortin nostopakasta tai ottaa edellisen pelaajan poisheittämän kortin. Sen jälkeen pelaaja katsoo, ovatko kaikki hänen yhdeksän korttiaan kolmen värisuorissa. Jos ovat, pelaaja voittaa. Muutoin pelaaja heittää yhden kortin pois, ja on seuraavan pelaajan vuoro.''

Jack oli yksinkertaistanut kiinalaisen pelin sääntöjä. Siinä pystyttiin kerämään kolmen värisuorien lisäksi kolmen saman kortin sarjoja. Kiinalaisessa korttipakassa jokaista korttia oli neljä identtistä kopiota. Lisäksi kiinalaisessa pelissä oli joitain erikoisyhdistelmiä, joita Jack ei enää muistanut.

Peliä alettiin pelaamaan, ja siinä sivussa naukkailtiin rommia. Peli sujuikin ihan hyvin, kunnes tapahtui jotain, mitä Jack ei ollut osannut ottaa huomioon. Nostopakasta loppuivat kortit, eikä peliä voinut enää jatkaa; uusien korttien nostaminen nostopakasta oli olennainen osa peliä.

''Mitäs nyt tehdään'', Jalkapuoli-John, eräs ystävistä kysyi.

''Kai… peli on ratkaisematon'', Jack sanoi.

''Olipa paska peli'', ystävät sanoivat. ''Napoleon on paljon parempi, siinä edes joku voittaa.''

John sanoi: ''Minä tulkitsen tilanteen niin, että Jack pelin suunnittelijana hävisi, ja me muut voitimme. Jack tekee koiravahdit meidän jokaisen puolesta.''

Idea sai kannatusta. Koiravahdista luistaminen oli tosiaan suosittua. Jack mietti kuumeisesti. Neljä ylimääräistä koiravahtia olisi todellinen rasitus. Muiden vaatimuksista voisi myös kieltäytyä, mutta sen jälkeen Jack olisi jatkuvan kiusanteon kohteena. Kun ystävät joukolla vaativat jotain, siihen kannatti suostua.

''Antakaa huomiseen aikaa korjata designiäni'', Jack sanoi. ''Pelataan huomenna korjatuilla säännöillä samoin panoksin.''

Jackin ystävät olivat kaikesta huolimatta hänen ystäviään, ja he antoivat Jackille uuden mahdollisuuden. ''Mutta jos huominenkaan peli ei toimi, teet koiravahdin kaikkien puolesta'', Jalkapuoli-John sanoi.
\newline

\noindent Illalla Jack otti korttipakan esiin ja alkoi kokeilla uusia sääntöjä. Kokeileminen pelaamalla kaikkia käsiä itse oli jotain, mitä Jackin olisi pitänyt tehdä alunperinkin, mutta Jack oli merikarhu, ei pelisuunnittelija. Hän ei ollut osannut ottaa huomioon sitä, että mitkä tahansa säännöt eivät toimi.

Oikeastaan Jack olisi halunnut nukkua, mutta jos vaihtoehtona oli neljä ylimääräistä koiravahtivuoroa, muutama tunti iltayöstä kannatti uhrata pelin suunnitteluun.

''Kiinalaisessa pakassa on 120 korttia'', Jack mietti. ''Siksi ne eivät lopu kesken yhtä helposti kuin meidän 52 kortin pakastamme.''

Jack oli kuitenkin sidottu 52 kortin pakkaan. Kiinalaista 120 kortin pakkaa ei ollut saatavilla siihen hätään, eivätkä hänen ystävänsä olisi edes pystyneet lukemaan kiinalaisia merkintöjä.

''Entäs jos jakaisi jokaiselle vain 5 korttia?'' ajatukset jatkuivat.

Tämä johti tylsään peliin. Seuraava idea oli kerätä vain kahden kortin värisuoria, mutta se johti liian helppoon peliin.

''Kiinalaisessa pelissä kerättiin myös kolmen identtisen kortin sarjoja'', Jack mietti. ''Meidän pakassamme ei ole kolmea identtistä korttia, mutta entäs jos hyväksyisi kolmen samanarvoisen kortin sarjan, vaikka ne ovat eri maita?''

Siinä tuli ensimmäinen oivallus. ''Entäs jos yhdistelmä saisi olla enemmän kuin kolme korttia, pelaajat laittaisivat keräämänsä yhdistelmät pöytään, ja muiden yhdistelmiä saisi jatkaa?''

Siinä tuli toinen tärkeä oivallus. Vielä jaettujen korttien määrän tiputtaminen kuuteen sekä sääntö, että poispanot sekoitettiin uudeksi nostopakaksi, jos nostopakka loppui.

Jack kokeili peliä pelaten kaikkia viittä kättä, ja se toimi!

Sitten Jack tajusi: ''Mutta mitä pelaajat hyötyvät asettamalla yhdistelmiä pöytään? Ei mitään.'' Pelaaja ei menettäisi mitään, jos hän säästäisi kaikki yhdistelmänsä kädessä, kunnes hänellä olisi voittokäsi.

Peli ei siis toiminut. Jack meni pettyneenä nukkumaan.
\newline

\noindent Seuraavana aamuna idea iski Jackiin kuin salama kirkkaalta taivaalta: ''Jos pelaajat joutuvat pelin lopussa maksamaan sakkoa kädessään olevista korteista, heidän kannattaa pelata kortteja pöytään!''

Ystävysten yhteisellä tauolla peliä kokeiltiinkin, ja se toimi. Lopuksi Jalkapuoli-John jäi eniten voitolle. Jack tekisi hänen puolestaan koiravahdin.

''Olipa loistava peli'', Jalkapuoli-John sanoi. ''Mikä se nimi on?''

Jack tajusi, ettei hän ollut muistanut nimetä peliä. Hän katsoi ympärilleen ideoiden toivossa, ja hänen katseensa osui puolityhjään rommipulloon. ''Sen nimi on rommi'', Jack sanoi.

\otsikko{Reppu}
\addcontentsline{toc}{section}{Reppu}


Oli syksyinen perjantai-ilta 90-luvun alussa. Mirkku astui Alavan seurakunnan nuorisotilojen ovesta sisään.

''Onnea 16-vuotiaalle!'' Anna huikkasi. Mirkun syntymäpäivä oli juuri ollut.

''Kiitos'', Mirkku vastasi, ja jätti takin ja kengät naulakkoon. Ja repun, se oli tärkeä.

Mirkku kulki peremmälle ja näki poikien pelaavan biljardia. Nuorisotiloissa tosiaan oli pieni, puolitoistametrinen biljardipöytä, pienoisbiljardipelit olivat muotia. Pojat vitsailivat, että seurakunnan biljardipöydällä tapahtui ihmeitä, kun pallot kiersivät kummallisesti. Todellisuudessa biljardipöytä oli vain kiero.

''Ootsä kuullu'', Anna sanoi Mirkulle hiljaisella äänellä. ''Marko ja Hanna on ollu silleen.''

Marko ja Hanna olivat pari, josta kaikki koko ajan juoruilivat.

''Ovat liian nuoria sellaiseen'', Jenni saanoi. ''Seksihän kuuluu avioliittoon.''

Mirkku ajatteli, että Jenni oli himouskovainen, joten hänen mielipiteensäkin olivat sellaisia. Ihme, että Jenni kävi luterilaisen seurakunnan tilaisuuksissa, joku lahko olisi sopinut hänelle paremmin.

''Ei ennen kuudettatoista syntymäpäivää'', Mirkku sanoi. ''Ne on kumpikin jo täyttäneet seitsemäntoista.''

Mirkku ja Anna menivät viereiseen huoneeseen, jossa oli alkamassa Trivial Pursuit -peli ja liittyivät peliseuraan.

''Millä nimellä tunnetaan hirmuliskon ja linnun välimuoto?'' Mirkku luki kortista.

''Archaeopteryx'', Heikki vastasi.

''Miten sä tommoisia tiedät?'' Mirkku vastasi. Heikki oli nörtti, mutta yleensä hän ei tiennyt muusta kuin tietokoneista.

''Mä tykkäsin dinosauruksista lapsena'', Heikki sanoi. ''Silloin tuli opeteltua kaikenlaista.''

''Toiset tietää, toiset ei'', Mirkku ajatteli.

Peli jatkui, kunnes Kustaa ryntäsi huoneeseen. ''Voi ei'', Mirkku ajatteli. ''Ongelmia.''

''Jumala on vain ihmisen keksintöä'', Kustaa sanoi Mirkulle. ''Ihmiset on vain joskus keksineet, että pilven päällä on joku harmaapartainen ukko.''

Kustaa oli ateistinuori, Mirkun luokalla. Hän kävi aika-ajoin häiriköimässä seurakunnan nuortenilloissa.

''Kyllä minä ainakin uskon Jumalaan'', Mirkku kivahti. ''Se, että ruoho kasvaa, aurinko nousee joka aamu ja kaikki sellainen todistaa Jumalan luomistyöstä.''

''Ruoho kasvaa, koska evoluutio on kehittänyt ruohon sellaiseksi'', Kustaa sanoi. ''Ei siihen Jumalaa tarvita.''

''Ei evoluutio ja kristinusko sulje toisiaan mitenkään pois'', Heikki sanoi. ''Jonkun on täytynyt laittaa maailmankaikkeuden kehitys alkuun, ja se joku on Jumala.''

''Täällä te vain hoilaatte jeesuslauluja'', Kustaa sanoi. ''Oi jos mä matkamies maan, lopulla matkaa nähdä sun saan.'' Lopun laulu tuli pilkkaavalla äänellä.

Nuoret ajoivat Kustaan ulos, ja Anna sanoi Mirkulle: ''Se on selvästi ihastunu suhun.''

Tällöin nuorisopappi saapui huoneeseen. Peli keskeytettiin, koska virallinen ohjema alkoi. Kaikki istuutuivat rinkiin.

''Tällä kertaa meillä on aiheena uskonnon ja maallisen esivallan suhde'', nuorisopappi alusti. ''Tietääkö joku, mitä Raamattu sanoo aiheesta?''

''Anna keisarille se mikä keisarin on ja Jumalalle se, mikä Jumalan on'', Anna briljeerasi.

''Aivan'', pappi sanoi. ''Maallisen esivallan kunnioittaminen kuuluu luterilaisuuteen.''

''Mut Jeesuskaan ei kunnioittanut sääntöjä'', Jarno sanoi. ''Jeesus kaatoi rahanvaihtajien pöydät ja keräsi viljaa sapattina.'' Jarno oli anarkisti. Jotenkin hän onnistui liittämään punkideologian ja kristinuskon yhteen.

''Ja kyllähän Greenpeace on oikealla asialla sabotoidessaan ölynporauslauttoja'', Anna jatkoi. Ympäristöideologia oli myös muotia.

''Mut kyllä yhteiskunnan peilsäännöt tarvitaan'', pappi sanoi. ''Ei elämästä muuten mitään tulisi.''

''Entäs jos natsit olis vallassa?'' Mirkku kysyi. ''Pitäiskö meidän kunnioittaa niitä maallisena esivaltana, kun ne kaasuttaa juutalaisia?''

Tähän pappi ei osannut vastata mitään, joten pidettiin tauko. Mirkku ja Anna kävivät tupakalla pihalla.

Tauon jälkeen keskustelu jatkui. Pappi yritti pitää kiinni kannastaan esivallan kunnioittamisen suhteen, mutta joutui tiukille nuorten vastaväitteiden edessä. Papilla ei tuntunut olevan parempia argumentteja kuin se, että Jumala oli asettanut maallisen esivallan ihmisten parhaaksi. Mirkku oli jossain määrin samaa mieltä papin kanssa, mutta ei Mirkun mielestä maalliselta esivallalta saanut hyväksyä mitä tahansa.

Lopulksi vielä laulettiin hengellisiä lauluja. Laulut julistivat Jumalan armon ihanuutta, eikä ''Matkamies maan'' -tyylisestä synkkyydestä ollut tietoakaan. Pappi soitti kitaraa.

Kun nuortenillasta poistuttiin, Mirkku puki takin ja kengät ja heitti repun selkäänsä. Repussa oli viinipullo, Liebfraumilchiä tai Libistä, kuten nuoret sanoivat. Seuraavaksi hän lähtisi Kuopion torille ryyppäämään. ''Toisaalta Kustaa on aika söpö'', Mirkku ajatteli. ''Miltähän tuntuisi menettää neitsyys sille?''

\otsikko{Katumajärvi}
\addcontentsline{toc}{section}{Katumajärvi}

Elettiin vuotta 1123 Hämeessä. Paikalla, jossa myöhemmin tulisi olemaan Hämeenlinna, pieni kylä oli työn touhussa. Miehet työskentelivät pellolla, ja naiset häärivät kotona. Seppä Otso oli pajassaan takomassa auroja.

Kylään tuli musta-asuinen vieras, joka julisti, että hänellä olisi tärkeää asiaa kaikille kyläläisille. Kaikki kokoontuivatkin kylän aukiolle kuulemaan miestä, joka esittäytyi pappi Johannekseksi.

''Olen tullut kertomaan teille Jeesuksesta'', Johannes sanoi huonolla suomenkielellä. ''Mieheltä nimeltä Job vietiin kaikki. Omaisuus, terveys, perhe. Siitä huolimatta hän uskoi Jeesukseen. Niinpä Jeesus antoi Jobille rautaisen terveyden, enemmän omaisuutta kuin hänellä oli aiemmin ollut sekä paljon lapsia. Kaikki tämä on teidänkin ulottuvillanne, jos vain otatte Jeesuksen vastaan pelastajananne.''

Lukija ehkä huomaa, että Job kuuluu Vanhaan Testamenttiin ja Jeesus Uuteen, mutta tuohon aikaan propaganda-arvo oli käännytystyössä teologista tarkkuutta tärkeämpää.

Kyläläiset alkoivat kohista. Vauraus, terveys ja suuret jälkeläismäärät kiinnostivat. Mies jatkoi ylistystään siitä, kuinka ihanaa elämä Jeesuksen seuraajana olisi, ja lopulta Otso kysyi: ''Kuinka Jeesuksen seuraajaksi ryhdytään?''

''Se on yksinkertaista'', pappi Johannes vastasi. ''Otatte kasteen vastaan. Tuossa vieressä on järvi. Minä voin kastaa teidät Isän, Pojan ja Pyhän hengen nimeen.''

Poppoo lähtikin sitten läheiselle järvelle, jonka tunnettiin Ilmattarenjärvenä. Pappi kahlasi vyötäisiään myöten veteen ja yksi kerrallaan kyläläiset kahlasivat papin luokse. Johannes kaatoi kädestään vettä jokaisen kyläläisen päälle ja sanoi: ''Minä kastan sinut Isän, Pojan ja Pyhän hengen nimeen.''

Kun toimitus oli suoritettu, Johannes puhutteli taas kyläläisiä: ''No niin. Nyt teidät on omistettu Jeesukselle. Teidän on tästedes hylättävä vanhat jumalanne ja palvottava ainoastaan Isä Jumalaa ja Jeesusta.''

Kyläläiset alkoivat kohista. Otso oli järkyttynyt. Kuinka vilja tästedes kasvaisi, jos Pellonpekolle ei saisi uhrata? Tai kuinka hän pystyisi työskentelemään pajassaan, jos Ukon salamat eivät pyhittäisi ahjoa? Tai kuinka metsämiehet saisivat riistaa ilman Tapiota?

''Onko Isä Jumala sama kuin Ukko?'' Otso kysyi.

''Ei'', pappi vastasi. ''Ukko on epäjumala. Isä Jumala on kaikkeuden valtias.''

''Kuinka vilja kasvaa, jos emme saa uhrata Pellonpekolle?'' yleisöstä kuului.

''Jeesus takaa viljan kasvun'', pappi Johannes vastasi.

Kyläläiset kohisivat tyytymättöminä.

''Jos jatkatte vanhojen jumalienne palvontaa, Isä Jumala antaa sataa tulikiveä ja tulta päällenne'', pappi huusi.

Kyläläiset säikähtivät.

''Ensimmäinen käsky sanoo:'' pappi jatkoi. ''Minä olen Herra sinun Jumalasi. Älä pidä muita jumalia rinnallani. Joudutte kuolemanne jälkeen tulimereen, jos jatkatte vanhojen jumalienne palvontaa.''

Otso ei voinut uskoa, että uudet jumalat pystyisivät korvaamaan vanhat. Jos Tapion, Pellonpekon ja Ukon hylkäisi, onnettomuuttahan siitä seuraisi. Mutta jos kaste aiheutti sen, että heidän palvonnastan joutuisi kuoleman jälkeen tulimereen…. Jotain oli tehtävä.

''Peruuta kasteemme!'' Otso sanoi.

''Kasteen peruuttaminen on mahdotonta!'' pappi sanoi. ''Otitte kasteen vastaan, joten olette pysyvästi Jeesuksen omia.''

Muutkin kyläläiset alkoivat vaatia papilta kasteen perumista. Pappi pysyi kannassaan, että kasteen peruminen on mahdotonta. Niinpä kyläläiset vangitsivat papin, kunnes tämä suostuisi perumaan kasteen ja leiriytyivät järven vieressä sijaistsevalle mäelle, jonne oli kivistä rakennettu linnoitus.

Normaalisti linnavuorelle paettiin vain silloin, kun vihollisheimo hyökkäsi, mutta nyt kyläläisiä uhkasi uusi jumaluus, joka heittäisi heidän päälleen tulta ja tulikiveä. Pappi laitettiin häkkiin, ja kyläläiset uhrasivat Ukolle, että tämä suojelisi heitä uudelta jumaluudelta. Pappi Johannes huuteli häkistä uhkauksiaan, ja kyläläiset heittelivät häntä mädillä vihanneksilla.

Näin jatkui kaksi viikkoa. Linnavuoren ruokavarastot olivat ehtymässä, joten kylän miehet kokoontuivat neuvonpitoon.

''Sillä se lähtee millä se on tullutkin'', Otso sanoi. ''Papin on pestävä kasteemme pois.''

Mutta kuinka pappi saataisiin suostumaan? Pappi pitäisi kiinni kannastaan, että kasteen peruminen on mahdotonta. Lopulta päätettiin uhata, että pappi tapettaisiin, jos hän ei suostuisi.

Pari viikkoa mätien vihannesten maalitauluna oli pehmittänyt papin teologista oikeaoppisuutta, ja hän alkoi olla halukas kompromisseihin. Niin kauan kuin hän homehtuisi häkissä, hän ei voisi jatkaa Jumalan työtä. ''Eihän kasteen poispesemisellä ole teologista merkitystä'', pappi ajatteli. ''Mutta jos leikkirituaali antaa minulle vapauteni ja säästää henkeni….''

Niinpä poppoo kerääntyi Ilmattarenjärvelle ja kaikki kahlasivat vyötäisiään myöten veteen. Pappi valeli vettä kunkin kyläläisen päälle ja sanoi samalla: ''Minä pesen kasteen pois Isän, Pojan ja Pyhän hengen nimeen.''

Kyläläiset olivat tyytyväisiä. Uuden jumaluuden uhka oli voitettu, ja he voisivat jatkaa vanhojen jumaliensa palvontaa. Pappi ajettiin pakoon, ja pitää sanoa, että suosiolla hän kyllä lähtikin.

Tieto näistä tapahtumista levisi vähitellen, ja sen tuloksena Ilmattarenjärvi sai uuden nimen. Se alettiin tuntea Katumajärvenä.

\otsikko{Gorilla Quest}
\addcontentsline{toc}{section}{Gorilla Quest}

''Hei kopiotsä ton mulle?'' 12-vuotias Jarmo kysyi.

''Joo'', Jouni vastasi.

Elettiin 80-luvun loppupuolta. Jarmo oli perheensä kanssa viikonlopun tuttavaperheen luona kylässä vieraassa kaupungissa. Kuten monilla pikkupojilla tuohon aikaan, sekä Jarmolla että Jounilla oli Commandore 64-kotitietokone. Oikeasti laitteen nimi oli Commodore, mutta pikkupojat eivät olleet englanninkielisten sanojen kanssa niin tarkkoja. Koko viikonlopun ajan Jarmo ja Jouni olivat kopioineet toisilleen pelejä.

Homma toimi niin, että vanhemmat nuoret mursivat peleistä kopiosuojaukset ja levittelivät niitä omissa verkostoissaan. Aina joskus joku heistä kopioi pelejä nuoremmalle serkulleen, minkä jälkeen pelikopiot levisivät pikkupoikien verkostossa kädestä käteen. Useimmilla tietokoneen omistavilla pikkupojilla oli useamman sadan pelikopion kirjastot.

''Te olette istuneet koko viikonlopun tuon koneen ääressä'', tuttavaperheen isä sanoi. ''Menkää välillä vaikka pihalle potkimaan jalkapalloa.''

Aikuista toteltiin, vaikka aikuisen huoli oli tällä kertaa turha. Poikien elämä oli terve sekoitus sisäilyä ja ulkoilua, tietokonepelejä ja muita hommia. Nyt vain sekä Jarmolle että Jounille oli ollut tarjolla roppakaupalla kullekin uusia pelejä, joten uutuudenviehätys oli pitänyt pojat koneen ääressä täysiä päiviä.
\newline

\noindent
''Mä sain Barbarianin, International Karaten, Monty on the Runin ja Herrat ja narrit'', Jarmo kuvaili viikonlopun saldoa välitunnilla Samille.

''Mä pelasin mun kaverin luona semmoista peliä, missä ohjattiin alastonta naista. Sit siinä oli gorilloja joita alkoi panettamaan. Sit se nainen piti ohjata sen gorillan luokse tyydyttämään sitä gorillaa, ja jos ei ehtinyt, koko näyttö meni valkoiseksi'', Sami vastasi. Samilla ei ollut tietokonetta, joten häntä Jarmon leveily harmitti. Oli pakko panna paremmaksi.

''Voikse sun kaveri kopioida sen mulle?'' Jarmo kysyi. Kiinnostus oli herännyt. Jarmon seksuaalinen herääminen oli käynnissä, joten kaikki seksiin liittyvä kiinnosti. Jarmolla oli koneellaan Samantha Fox Strip Poker, mutta siinä seksuaalinen sisältö rajoittui alastomuuteen. Gorillojen tyydyttäminen olisi paljon mielenkiintoisempaa.

''Se kaveri asuu Lapissa'', Sami vastasi.

Kopiointi ei siis onnistuisi. ''Kerro edes sen pelin nimi.''

''Emmä muista sitä.''

Loppupäivän välitunnit Jarmo kyseli kaikilta Commandoren omistavilta kavereiltaan, onko näillä peliä, jossa nainen tyydyttää gorilloita, mutta kieltäviä vastauksia tuli. Muutamalle Jarmo joutui jopa selittämään tyydyttämisen tarkoittavan seksiä.
\newline

\noindent
Illalla Jarmo pelasi pihallaan keinupolttopalloa. Keinupolttopallo oli peli, joka kiinnosti sekä tyttöjä että poikia, ja kun oltiin iässä, jossa vastakkainen sukupuoli oli alkanut kiinnostaa, se oli valikoitunut poikien ja tyttöjen yhteiseksi ajanvietteeksi.

Myös Katariina, Jarmon ihastus osallistui peliin. Jarmo paloi aina tahallaan, kun Katariina oli takapolttajana. Takapolttajilla ei pelissä ollut paljoa tekemistä, joten he saattoivat jutella keskenään. Itse asiassa koko rooli oli kehitetty siksi, että peliin pystyisi osallistumaan enemmän pelaajia kuin peli oikeasti veti.

''Moi'', Jarmo sanoi Katariinalle, kun kumpikin oli takapolttaja.

''Moi'', Katariina vastasi.

Kumpikaan ei keksinyt muuta sanottavaa, joten he katselivat kengänkärkiään noloina.

Seuraavalla kerralla kun kumpikin oli takapolttaja, syntyi alkeellinen keskustelu koulupäivän sujumisesta.

Kumpikin oli samaan aikaan takapolttaja vielä peli-illan lopulla, ja Jarmo rohkaistui sanomaan: ''Sä oot musta kiva.''

''Niin säkin'', Katariina vastasi.
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä koulussa Lauri tuli juttelemaan Jarmon kanssa. ''Mä olen kysellyt siitä pelistä. Sen nimi on Gorilla Quest, ja meidän naapurilla on se. Se on yläasteella.''

Koulun jälkeen tätä ihmettä lähdettiin katsomaan. Naapurin poika oli kotona, ja Jarmo pääsi hetken kokeilemaan peliä. Se oli juuri sellainen kuin Sami oli kuvaillutkin. Päähahmo oli pienellä mielikuvituksella tunnistettavissa alastomaksi naiseksi ja hänen toimintansa gorilloiden tyydyttämiseksi. Hiukkanen mielikuvitusta tarvittiin, koska tuohon aikaan kotitietokoneiden graafiset ominaisuudet olivat mitä olivat.

''Kopioitsä tän mulle?'' Jarmo kysyi.

''En'', naapurin poika vastasi.

Jarmo oli pettynyt. Naapurin poika oli rikkonut pikkupoikien kopiointietikettiä. Ainoa, mitä kopion antaja menetti antamalla kopion oli muutama minuutti ajastaan, joten kopioita annettiin aina kun niitä pyydettiin.

''Pliis mä haluun tän pelin'', Jarmo sanoi.

''Saat sen, jos hankit mulle Pop Stars -ruutuässän'', naapurin poika vastasi. ''Siinä on Michael Jackson, ja se on ainoa, mikä multa puuttuu.''

Pop Stars oli keräilykorttisarja. Kaupasta saattoi ostaa paketin, joka sisälsi palan purkkaa ja keräilykortin. Keräilykorteissä oli poptähden kuva ja pelikorttitunnus, joten täyteen kerätty sarja muodosti pelikorttipakan.
Keräilykorttisarjoissa aina jotkut kortit ovat hyvin harvinaisia, joten keräilyssä pääsee helposti alkuun, mutta täydellisen sarjan kerääminen on hyvin hankalaa.

Jarmoa eivät keräilykortit kiinnostaneet, mutta nyt hän joutuisi metsästämään Michael Jackson -ruutuässää.
\newline

\noindent
Illalla Katariina ilmestyi Jarmon oven taakse. Jarmo ei tiennyt, kuinka hänen olisi pitänyt käyttäytyä, joten hän ehdotti tietokonepelimatsia.

Tuohon aikaan tietokonepelit olivat poikien juttu, eikä Katariina osannut pelata. ''Iik!'' Katariina kirkui jatkuvasti, kun peli ei mennyt hänen haluamallaan tavalla. Kun Katariina halusi hahmonsa kiipeävän ylöspäin, Katariina kirkui ''Ylös! Ylös!'' ja siirsi koko joystickiään ylöspäin. Jarmo ajatteli, ettei pelamisesta tuollaista sirkusta tarvinnut tehdä. Lyhyet, täsmällset joystickinväännöt olivat ainoita, mitä tarvittiin.

Pelisession jälkeen Jarmo kertoi innostuneesti kokeilleensa Gorilla Quest -peliä, sekä tietysti asiaankuuluvin naurunhörähdyksin ryyditettynä, millainen peli oli kyseessä.

Kun Jarmo selityksen jälkeen katsoi Katariinan kasvoja, hän näki tyrmistyneen ilmeen. ''Senkin sika! Emmä tiennyt, että sä olet tommonen'', Katariina huusi ja juoksi itkien pois Jarmon luota.

Jarmo ei voinut ymmärtää reaktiota, mutta silti hän oli häpeissään. Hän oli vain halunnut jakaa päivänsä hienon sattumuksen Katariinan kanssa. Oliko hän päätynyt nolaamaan itsensä ihastuksensa silmissä? Jarmolle ei ollut vielä selvää, ettei tytöille voi puhua samalla tavoin kuin pojille, ja Katariinan halveksunnan kohteeksi joutuminen oli hänelle kova isku.
\newline

\noindent
Seuraavan koulupäivän Jarmo oli ahdistunut Katariinaepisodin johdosta. Hän mietti, oliko hän jonkunlainen poikkeava pervo, mutta ei, muut pojat olivat ihan samanlaisia. Ei kai tuosta kannattanut nokkiinsa ottaa. Koulupäivän lopussa Jarmo oli jo päätynyt siihen, että kaikki seksiin liittyvä oli hänestä kiinnostavaa, ja jos Katariina tuomitsi hänet tämän kiinnostuksen johdosta, hänen ei kannattanut olla Katariinan kanssa. Niinpä viimeisellä välitunnilla Jarmo kyseli jo tarvitsemastaan Michael Jackson -ruutuässästä.

Illalla oli ala-asteen disco, jonka rinnakkaisluokka oli järjestänyt luokkaretkikassan kartuttamiseksi. Lauri tuli juttelemaan Jarmolle discossa. ''Mä olen kysellyt. Ainoa, jolla on Michael Jackson -kortti on Katariina.''

''Tommosen sian kanssa en varmasti tanssi!'' Katariina huusi kun Jarmo lähestyi häntä.

''En mä sillä'', Jarmo sanoi. ''Tulin hieromaan kauppoja.''

''Seksiäkö haluut ostaa? Ihan varmana en suostu. Emmä mikään huora ole.''

''Ei kun sun Michael Jackson -ruutuässän. Maksan kaksikymppiä.''

''Viidelläkympillä lähtee.'' Kaksikymppiäkin oli ylihinta keräilykortista, joten hinnassa oli selvä vihalisä.

''Saat neljäkymppiä.'' Jarmolla oli neljäkymppiä taskussa. Jos discossa ei ostaisi karkkia, sen voisi käyttää korttiin.

''Ei kun viisikymppiä.'' Katariina pysyi kovana.

Jarmo ajatteli, että hänellä oli useampi satanen tilillä, mutta niihin hän ei pääsisi käsiksi ilman vanhempien lupaa. Seuraavana päivänä hän saisi kympin viikkorahaa, joten sen voisi käyttää taskussa olevien neljänkympin lisäksi. Se tarkoittaisi vain karkitonta viikkoa.

''Kiinni veti. Mä tuon rahat maanantaina kouluun.''
\newline

\noindent
Rahan vaihto keräilykorttiin ja keräilykortin vaihto pelikopioon onnistuivat ongelmitta. Kun Jarmo tuli disketin kanssa kotiin, hän huomasi ilokseen, että vanhemmat eivät olleet kotona. Samantha Fox Strip Poker hänellä oli isän luvalla, kun Jarmo oli vakuuttanut isälle olevansa kiinnostunut pelistä pokeritaktiikoiden eikä alastomuuden takia. Jokin Jarmon takaraivossa kuitenkin sanoi, että gorilloita tyydyttävä nainen oli aivan jotain muuta, eikä siihen lupaa heltiäisi.

Jarmo työnsi disketin asemaan, ja peli latautui. Puoli tuntia peli jaksoi Jarmoa kiinnostaa. Seksuaalinen sisältö menetti hohtonsa vartissa, ja kun pelin oppi, sen pelaaminen muuttui tylsäksi rutiiniksi, joka ei enää tarjonnut uusia haasteita. Suurin osa tietokonepeleistä vaikeutui pelaajan päästessä pelissä pidemmälle, mutta Gorilla Questin suunnittelussa oli selvästi luotettu shokkiarvoon, ja pelattavuuskysymykset olivat unohtuneet.

\otsikko{Etsijä}
\addcontentsline{toc}{section}{Etsijä}

\aliotsikko{Osa I, uskonto}

Jos Jumala tahtoo ihmisten uskovan itseensä, miksei hän anna ihmisille todisteita olemassaolostaan? Miksi Jumala antoi ihmiselle vapaan tahdon, jos hän ei tahdo ihmisen valitsevan vapaasti? Jos Jumala haluaa antaa ihmisille synnit anteeksi, miksei hän voinut tehdä niin ilman ristinkuolemaa?

Kysymykset risteilivät Pikku-Villen päässä. Hän oli kasvanut kristityksi, mutta kysymyksiin ei tuntunut löytyvän vastauksia. ''Olen lapsi vasta enkä ymmärrä kaikkea'', Ville ajatteli. ''Papit ovat varmaan viisaita. Ehkä heillä on vastauksia.''

Rippileirille Ville meni innokkaasti. Hän odotti saavansa vastauksia kysymyksiinsä, ehkä jopa todisteet Jumalan olemassaolosta. Leirillä hän kyseli ja väitteli pappien kanssa. Ville sai mainetta leirikavereiden keskuudessa, kun hän pystyi laittamaan papeille kampoihin.

Vastauksia ei vain papeilta tippunut. ''Jos ihminen on päättänyt, ettei usko Jumalaan, mitkä todisteet vakuuttaisivat hänet?'' oli ainoa vastaus, jonka hän sai kysymykseen todisteista.

Ville ajatteli, ettei Jumala varmaan sitovia todisteita pystynyt antamaan, mutta nykyistä paremmat kumminkin. Voisivathan esimerkiksi taivaat aueta ja Jumala julistaa olemassaolonsa kaikelle maailmalle ukkosenjyrinän säestyksellä.

Minkäänlaisia todisteita Jumalan olemassaolosta ei leirillä tietenkään esitetty. Painotettiin vain uskon merkitystä ikään kun sokealla uskolla olisi ollut jotain arvoa.

Rippileirin loputtua Ville kävelikin sieltä ulos ateistina.

\aliotsikko{Osa II, filosofia}

Lukiossa Ville kiinnostui filosofiasta. Hän oli huomannut, että ihmiset rakensivat maailmankuvansa huterille perusteille, ja hän halusi toimia toisin. Hän halusi rakentaa itselleen varmasti totuudenmukaisen maailmankuvan perusteista lähtien.

''Filosofia on ensimmäinen tiede. Se tutkii kaikken perustavimpia kysymyksiä, kuten mitä on olemassa, mitä on tieto, ja niin edelleen'', luki Villen lukion filosofian kirjassa. Descartesin metodisen epäilyn menetelmä kiinnosti Villeä. Kyseenalaistetaan kaikki, katsotaan mitä jää jäljelle ja aletaan rakentamaan maailmankuvaa sen pohjalle. Filosofianopettaja kuitenkin kertoi Descartesin vetäneen Jumalan peliin epäilyttävin perustein, joten Ville ajatteli, että vaikka Descartesin periaatteet olivat oikein, hänen toteutuksensa mätti.

Lukion filosofiasta Ville ei vielä saanut eväitä tukevalla pohjalla lepäävän maailmankuvan rakentamiseen. Niinpä hän lähti lukion jälkeen yliopistoon lukemaan teoreettista filosofiaa.

Filosofian luennoilla Ville huomasi, että siellä kyseenalaistettiin kaikki, mutta vain yksi asia kerrallaan. Kyseenalaistettua asiaa tutkitttaessa tunnuttiin olettavan, että ihmisten totunnaiset ajattelutavat pätivät muiden kuin tuon yhden asian kohdalla. Ville ei voinut uskoa, että tällainen menetelmä tuottaisi varmalla pohjalla lepääviä tuloksia. Jos totunnaiset ajattelutavat olivat väärin, myös kyseenalaistetun asian pohtiminen vääristyi.

Kaksi vuotta Ville jaksoi tarttua aina uuteen filosofian kirjaan siinä toivossa, että se olisi erilainen. Ehkä juuri tässä kirjassa esitettäisiin Tosi Filosofia, joka antaisi eväät maailmankuvan rakentamiseen varmalle pohjalle.

Loppujen lopuksi Ville vaihtoi matematiikan pääaineeksi ja valmistui maisteriksi filosofia sivuaineenaan. Matematiikassa asiat sentään todistettiin, vaikka menetelmä päti pelkästään matematiikan sisällä ja matematiikanlaitoksella todistusmenetelmät otettiin annettuina pohtimatta niiden pätevyyttä.

\aliotsikko{Osa III, matematiikka}

Valmistuttuaan Ville jäi yliopistolle matematiikan tutkijaksi. Matematiikasta oli tullut hänelle pakopaikka tiedon epävarmuudelta, ja matemaattisten todistusten löytämisessä Ville oli hyvä.

Matemaattisten tulosten joukossa oli yksi, joka erityisesti puhutteli Villeä: Gödelin ensimmäinen epätäydellisyyslause. Se sanoi, että on tosia matemaattisia väittämiä, joita ei voida todistaa, ja jotka siis ovat inhimillisen tiedon tavoittamattomissa. Vaikka matemaattinen tieto oli todistettua ja siis varmaa, se ei ollut kattavaa: Kaikkien tosien matemaattisten väitteiden totuutta ei voinut selvittää inhimillisin keinoin.

Tiedon ja totuuden erottamisesta tuli muutenkin Villelle keskeinen uskonkappale. Totuus oli se, miten asiat todellisuudessa olivat, kristallinkirkas, mutta ikävä kyllä suurelta osin ihmisen tavoittamattomissa. Inhimillinen tieto taas oli vajavaista, ja matematiikan ulkopuolella epävarmaa ja sameaa. Ville tiesi, että jotkut filosofit olivat kyseenalaistaneet tiedosta riippumattoman totuuden olemassaolon, mutta Ville oli menettänyt uskonsa varmuudesta matematiikan ulkopuolella ja salli itsellensä uskonkappaleen.

Tiedon ja totuuden erottaminen muutti myös Villen uskonnollisia käsityksiä. Vaikka kaikki inhimillinen tieto viittasi siihen, että jumalaa ei ole olemassa, Ville ei enää voinut sulkea pois mahdollisuutta, että on olemassa ihmiseltä salattu totuus jonkunlaisen jumalolennon olemassaolosta. Niinpä hän kääntyi ateistista agnostikoksi. Ateismia hän alkoi pitää konstruktivistisena käsityksenä, joka ei sopinut yhteen tiedon ja totuuden erottamisen kanssa.

Matemaatikkona Ville sai olla varmana pitämänsä tiedon kanssa tekemisissä päivittäin, mutta tutkijan urassa oli yksi asia, joka epäilytti häntä. Vaikka hänen uudet tuloksensa olivat todistettuja, ne eivät olleet merkittäviä. Matemaatikot ovat niin pitkälle erikoistuneita, että yhden alan uusia tuloksia eivät muiden alojen matemaatikot ymmärrä tai ole kiinnostuneet niistä. Villestä alkoi aikaa myöten tuntua siltä, että kaikki edes matemaatikkojen keskuudessa yleistä mielenkiintoa herättävä matematiikka oli tehty jo kymmeniä vuosia sitten.

Tottumuksesta Ville jatkoi vielä matematiikan tutkijana muutaman vuoden, vaikkei hän uskonut enää pystyvänsä saamaan aikaan uutta tietoa, jolla olisi merkitystä. Loppujen lopuksi tutkijanuran katkaisi vakava sairastuminen, ja Ville jäi pysyvälle työkyvyttömyyseläkkeelle.

\aliotsikko{Osa IV, fiktio}

Sairaseläkkeelle jäätyään Villellä ei ollut juurikaan velvollisuuksia, joten hän alkoi käyttää suurimman osan ajastaan elokuvien katselemiseen ja tarinoiden kirjoittamiseen. Fiktiosta tuli hänelle hänen elämänsä keskeisin asia.

Matematiikassa käsiteltyjä asioita kuten täydellisen pyöreitä ympyröitä ja vektoreita Ville alkoi pitää myöskin fiktiivisinä. Sen, että muut tieteet menestyksellisesti sovelsivat matematiikkaa Ville selitti jonkunlaisen kantilaisen virityksen kautta. Samat ajattelun lainalaisuudet koskivat sekä fiktiota että oikeiden tilanteiden hahmottamista, joten fiktiivisillä matemaattisilla olioilla aikaansaadut matematiikan tulokset auttoivat oikeiden tilanteiden hahmottamisprosessissa.

Myös tavallisempia fiktiivisiä tarinoita Ville piti tosielämän kannalta relevatteina. Ensinnäkin tarina aina heijasteli laatijansa maailmankuvaa, joten elokuvia seuraamalla Ville pysyi kärrillä yhteiskunnassa ilmenevistä arvoista ja asenteista, ehkä paremminkin kuin mitä hän olisi pysynyt asiatekstejä lukemalla.

Ville myös huomasi, että tarinat olivat loistava keino heitellä ilmaan ajatuksia ja ideoita, joita hän piti mielenkiintoisina, mutta jotka olivat liian epämääräisiä ja epävarmoja asiatekstin aiheiksi. Ville ajattelikin, että matemaatikkona hän oli joutunut tarkistamaan todistustensa jokaisen päättelyaskeleen oikeellisuuden lukuisia kertoja, mutta tarinankirjoittajana hän saattoi vain roiskaista idean paperille ja antaa lukijan päättää, paljonko totuutta siinä oli.


\otsikko{Metafyysikko}
\addcontentsline{toc}{section}{Metafyysikko}

Merja ja Jari olivat nuoripari, joka oli ostanut halvalla kartanon maaseudulta. Heidän muutettuaan kartanoon halpa hinta sai nopeasti selityksensä. Kartanossa nimittäin kummitteli. Olohuoneessa näkyi varjoja pitkästä, aggressiivisesta miehestä, ja olipa hän yksi yö ilmestynyt olohuoneeseen valkoutuisenakin. Kartanon toisessa päässä, yläkerran makuuhuoneessa näkyi pienempiä kummituksia.

''Tarot-Tuula, Selvännäkijä Miranda, Astrologi Catrina…'' Jari luki puhelinluettelon keltaisilta sivuilta etsien jotain, joka voisi auttaa kummittelun kanssa.

''Katso tuossa'', Merja sanoi. ''Metafyysikko korjaa metafyysiset ongelmasi.''

Niin parimme päätti soittaa metafyysikon apuun.
\newline

\noindent
''Olen opiskellut metafysiikkaa Pariisissa Kultainen Kevät -salaseurassa alan suurimpien mestareiden johdolla.'' Metafyysikko oli saapunut kartanoon. Hän oli ehkä viisikymppinen, pienikokoinen ja laiha mies, joka puhui hiljaisella, rauhallisella äänellä. Kolmikko istui parhaillaan olohuoneessa.

''Onpa hyvä, ettette oli kunnostaneet tätä. Noista seinän maalin lohkeamista saa paljon tietoa.''

Metafyysikko nousi ja tarkasteli seinää. ''Tämä lohkeama on haarautunut kolmeen. Selvä kruul-voiman merkki. Kolme on kruulin pyhä luku. Sanoitte, että kummittelu on keskittynyt olohuoneeseen. Metafyysinen teoriakin ennustaa sen. Kaikki käy yksiin.''

''On sitä kummittelua yläkerrassakin'', Jari sanoi.

''Se johtuu krill-voimasta'', metafyysikko vastasi. ''Kruul ja krill ovat kuin plus ja miinus. Ne hyljeksivät toisiaan. Krilliä on luonnostaan kaikkialla ympärillämme, mutta olohuoneen kruul saa talon krillin tiivistymään talon toiseen päähän ja aiheuttamaan kummittelua. Metafyysinen teoria selittää senkin.''

''Tulkaa'', metafyysikko sanoi.

Siirryttiin talon keskelle, portaikon alapäähän.

''Tässä kruul ja krill kohtaavat, ja syntyy pyörteitä. Katsokaa tarkkaan, niin voitte nähdä, kun pyörteet kipinöivät.''

Jari ja Merja yrittivät katsoa. ''Ei me kyllä nähdä mitään.''

''Katsokaa tarkemmin.''

Jari ja Merja siristivät silmiään. ''Nyt luulen nähneeni kipinöintiä'', Jari sanoi.

''Juuri kuten metafyysinen teoria ennustaa'', metafyysikko sanoi.

''Pyörteet houkuttelevat prenoppeja'', metafyysikko jatkoi. ''Pimeän tultua yritäämme vangita yhden sellaisen, niin saamme lisää tietoa talon kummittelusta.''
\newline

\noindent
Metafyysikko oli tehnyt valkosipulista ja etikasta syöttejä ja levitellyt niitä linjalle talon puoliväiiin, missä hänen mukaansa kruul ja krill kohtasivat. Kolmikko oli kytiksellä portaiden vieressä. Metafyysikolla oli verkko, johon prenoppi oli tarkoitus pyydystää.

Yhtäkkiä alkoi kuulua pientä tassuttelua. ''Tuolta se prenoppi tulee'', metafyysikko sanoi. ''Juuri kuten metafyysinen teoria ennustaa. Se juoksee verkkoomme.''

Pieni karvainen olio juoksi viereisestä huoneesta, ja metafyysikko kohotti verkkoaan. Prenoppi ei kuitenkaan juossut verkkoon, vaan kääntyi portaisiin ja juoksi yläkertaan.

''Tämäpä kummaa'', metafyysikko sanoi. ''Ei tässä näin pitänyt käydä. Ainoa selitys on se, että pyörteiden reunalle on syntynyt pienempiä pyörteitä, jotka sekoittavat prenopin suuntavaiston.''

Kohta yläkerrasta alkoi kuulua tassuttelua. Alas juoksi kaksi prenoppia. Metafyysikko kohotti verkkoaan, mutta prenopit eivät juosseet siihen vaan kääntyivät sinne, mistä alkuperäinen prenoppi oli tullut.

''Äh, mä en ymmärrä'', metafyysikko sanoi. ''Pyörteen reunalla olevien pienten pyörteiden reunalle on varmaan syntynyt vielä pienempiä pyörteitä, jotka saavat prenopit lisääntymään.''

Kohta prenoppeja juoksi ympäri taloa.

''Miten tämä on mahdollista?'', metafyysikko ihmetteli puristaen verkkoa nolona. ''Tässä ei enää ole kyse kruulin ja krillin interaktoista, vaan kraal-voimasta. Se on harvinaista, mutta se saa prenopit lisääntymään.''

''Mitä me tehdään?'' Merja kysyi.

''En tiedä'', metafyysikko vastasi. ''On kuitenkin kraalin lineaarisen lisääntymisen laki. Se sanoo, että prenoppien määrä kasvaa lineaarisesti, siis aika hitaasti.''

''Lattiahan on täynnä niitä'', Jari sanoi. Lattia oli todentotta sakeanaan prenoppeja. ''Ei tämä nyt niin hitaalta näytä'', Jari jatkoi.

''Aargh, ne näyttävät lisääntyvän eksponentiaalisesti'', metafyysikko sanoi. ''Mutta kraalin lineaarisen lisääntymisen laki…. Minä. En. Ymmärrä. Tätä.''

Hetken päästä prenoppien joukossa juoksenteli vampyyreja, ihmissusia, noitia ja jopa muutama Frankensteinin hirviö. Kolmikkomme säntäili paniikissa edestakaisin.

''Mutta metafyysinen teoria…'' metafyysikko hoki hädissään. ''Mutta metafyysinen teoria…''

Sitten kartano oli niin pullollaan olioita ja otuksia, että kolmikkomme liiskautui kuoliaaksi seinää vasten niiden paineesta.

\otsikko{Kukaan ei ole profeetta omalla maallaan}
\addcontentsline{toc}{section}{Kukaan ei ole profeetta omalla maallaan}

''Jousi aiheuttaa voiman $-kx$, missä $k$ on jousen jousivakio, ja $x$ on jousen venymä'', fysiikanopettaja sanoi luokan edessä.

Villen ajatukset alkoivat heti rullaamaan. Nuo jouset kuulostivat ihan joltain, mitä voisi käyttää tietokonepelissä. Jos vaikka pelaajan ohjaama ukko koostuisi jousista, ja pelaaja ohjaisi ukkoa jousien pituuksia muuttelemalla.

Oli 90-luvun puoliväli, ja Ville lukiolainen suomalaisessa pikkukaupungissa. Siinä, missä fysiikka oli muille oppilaille tylsiä laskuja, joillla ei ollut kosketuspintaa arkielämään, Villelle fysiikka oli jotain, mitä käyttää tietokonepeleissä. Ville nimittäin ohjelmoi harrastuksenaan yksinkertaisia tietokonepelejä. Viimeisen vuoden hän oli kokeillut tehdä pelejä, jotka olivat fysiikkasimulaatioita. Sellaiset antoivat pelaajalle aivan ainutlaatuisen haasteen.
\newline

\noindent
''Hei tulkaa katsomaan'', Ville sanoi kavereilleen. ''Tässä pelissä ohjataan avaruusalusta, joka kiertää mustaa aukkoa.''

Ville oli iltaa istumassa kavereidensa kanssa. Ville oli tehnyt uuden tietokonepelin ja halusi esitellä sitä kavereilleen. Hän pelasi ensin malliksi itse pari peliä. Sitten hän kysyi: ''Kuka haluaa kokeilla?''

Kaikki kaverit astuivat askeleen taaksepäin. Villen pelejä pidettiin liian vaikeaselkoisina, eikä kukaan uskaltanut näyttää huonouttaan. Ville ei aivan ymmärtäyt kavereiden reaktiota. Hän näki, ettei kukaan ollut kiinnostunut hänen pelistään, ja reaktio ahdisti Villeä. Ville oli tehnyt parhaansa tarjotakseen kavereilleen pelielämyksen, eikä kukaan heistä ollut halukas tarttumaan siihen. Pitivät varmaan Villen pelejä tosi huonoina. Niin huonoina, että ne sivuutettiin kokeilematta.

Ville sai saman reaktion kaikilta lähellään olevilta ihmisiltä. Vanhemmat ja sisarukset eivät olleet kiinnostuneet tietokoneista, eivätkä he suostuneet kokeilemaan Villen pelejä. Tai jos kokeilivatkin, niin painelivat näppäimiä muodon vuoksi puoli minuuttia ja poistuivat sitten tietokoneen äärestä. He eivät paneutuneet peliin. Kukaan ei tuntunut ymmärtävän, kuinka tärkeää se olisi ollut Villelle, että hänen tekemiään pelejä oltaisiin pelattu.
\newline

\noindent
Ville istui tietokoneen ääressä ja kokeili jousisysteemeillä. Hän rakensi simulaation useasta jousesta koostuvasta systeemistä ja laittoi sen värähtelemään. Värähtely ei yllättäen säilynyt samanlaisena vaan voimistui vähitellen niin, että lopulta koko systeemi toimi täysin kaaoottisesti. Tietokoneella lasketaan likiarvoilla, ja Villelle oli käynyt sellainen virhe, että likiarvojen heitot voimistivat toisiaan. Luonnossa niin ei käynyt, ja osaava matemaatikko olisi pystynyt korjaamaan virheen, mutta Ville oli vasta lukiolainen.

Kuinka hän nyt pystyisi tekemään pelin, jossa ukot koostuisivat jousisysteemeistä?

Ville pähkäili ongelmaa aikansa, kunnes hän kokeili laittaa todella voimakkaan kitkavoiman ohjelmaansa. Sen jälkeen jousien värähtely hiljeni vähitellen, hallitusti. Kitkaa oli enemmän kuin oikeassa luonnossa, mutta kyllä se peliin kelpaisi.

Sitten Ville teki jousista ukon ja rakensi sen ohjaamisen parista näppäimestä. Ville ajatteli kehittävänsä pelin myöhemmin karatepeliksi, missä karatekan kävelyä, lyöntejä ja potkuja ohjattaisiin muuttamalla yksittäisten jousien pituuksia.

Ville kokeili ohjata ukkoa, ja se kaatui heti. Ensimmäinen yritys omaakin peliä kaatui yleensä epäonnistumiseen. Ville kokeili yhä uudestaan mutta ei saanut ukkoa kävelemään. Peli oli siis liian vaikea. Tarvittaisiin lisäideointia.
\newline

\noindent
Ville mietti taas peliensä saamaa vastaanottoa. Kaverit eivät olleet tietokonenörttejä, joten he eivät olleet kiinnostuneet Villen nörtähtävistä peleistä. Kaverit halusivat peleiltä näyttävää grafiikkaa ja ääniä, sekä pelaamisen helppoutta.

Kun Ville oli ollut kaksitoistavuotias, hänellä oli ollut nörttikaveri, ja silloin asetelmä oli ollut vähän toisin päin. Kaveri oli pitänyt englanninkielisistä tekstiseikkailupeleistä sekä lentosimulaattoreista, jotka kummatkin olivat vaatineet aivojen käyttöä. Ville ei ollut halunnut käyttää aivojaan pelatessaan. Hän oli pitänyt toimintapeleistä, ja silloin kun hän oli halunnut ajatella tietokoneen ääressä, hän oli ohjelmoinut itse.

Tekstiseikkailupelin aivojarassaavuus oli ilmeistä. Ruudulle tuli englanninkielistä tekstiä ja peliä ohjattiin kirjoittamalla englanninkielistä tekstiä. Samoin lentosimulaattoreissa piti muistaa vaikka kuinka monen näppäimen toiminnot. Ville ajatteli, että tällaiset pelit eivät kiehtoneet häntä edelleenkään. Ne pelit, joita hän itse teki olivat päällepäin yksinkertaisia toimintapelejä, joissa ruudulla liikkuvaa oliota ohjattiin parilla näppäimellä. Vasta, kun peliä halusi pelata hyvin, peliä tarvitsi ajatella fysiikan lakien kautta.
\newline

\noindent
''Mihin me sellaista internettiä tarvitaan?'' isä kysyi.

90-luvun puolivälissä tavallisten ihmisten saatavilla oleva internet-liittymä oli uutuus, ja Ville oli lukenut sellaisesta tietokonelehdestä.

''Sieltä voi etsiä tietoa ja keskustella keskusteluryhmissä'', Ville vastasi.

''Eiköhän nuo onnistu ihan ilman tietokonettakin'', isä vastasi.

Villellä oli käynyt mielessä, että ehkä netistä löytäisi ihmisiä, jotka olisivat kiinnostuneet hänen peleistään. Isä kuitenkin piti pelejä turhuutena, eikä tämä perustelu menisi läpi.

''Olen aika yksin tietokoneharrastukseni kanssa'', Ville sanoi. ''Ajattelin etsiä internetin keskusteluryhmistä samanhenkistä seuraa.''

''No mitenkäs sellainen internet toimii?''

''Tietokone kytketään puhelinpistokkeeseen ja otetan yhteys internet-operaattoriin.''

''No ei kyllä sitten'', isä sanoi. ''Ei sellainen peli vetele, että sinä varaisit meidän puhelinlinjan tuntikausiksi.''

''Jos mä käyttäisin sitä pelkästään iltayhdeksän jälkeen'', Ville sanoi. ''Ei niin myöhään kukaan meille soittele.''

Tämä perustelu puri, ja isä konservatiivisuudestaan huolimatta suostui hankkimaan Villelle internet-liittymän.
\newline

\noindent
Ville ajatteli taas jousisysteemejä. Karatepelissä oli ollut sellainen ongelma, että ukko kaatui heti. Entäs, jos tekisi painipelin, jossa painijat pitäisivät automaattisesti kiinni toisistaan? Silloin kaatuminen ei haittaisi, kun koko pointtina olisi kaataa vastustaja.

Mutta jousisysteemit olivat silti monimutkaisia. Ville mietti ja tajusi, että peliä voisi yksinkertaistaa. Koska peli olisi kaksiulotteinen, yksi jalka per painija riittäisi, eikä painijoiden käsiä tarvitsisi mallitaa jousina. Tarvittaisiin vain yksi painijoiden ruumiita kuvaava jäykkä kappale, sekä kummallekin painijalle jalka, jota ohjattaisiin yhden tavallisen ja yhden kierrejousen avulla.

Ville päätti toteuttaa tämän idean.
\newline

\noindent
Ville oli saanut netin pystyyn ja rakentanut itselleen kotisivut, joilla hän levitti pelejään. Hän tarkkaili silmä kovana tilastoa, kuinka paljon niitä ladattiin. Vain muutaman kerran viikossa. Ville oli naiivisti olettanut, että peliharrastajat kokeilisivat niitä, suosittelisivat kavereilleen, ja pelien suosio kasvaisi eksponentiaalisesti, eli vähitellen alkaisi paisua ja paisua. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan latausmäärät säilyivät vaatimattomina.

Ville oli löytänyt netistä myös sivuston, jolla levitettiin harrastajien tekemiä tietokonepelejä. Ville oli ajatellut tarjota pelejään sinne, mutta rohkeus oli pettänyt. Lähipiiri ei arvostanut Villen pelejä yhtään, eikä niitä hänen kotisivuiltaankaan juurikaan ladattu. ''Ehkä pelini ovat sitten niin huonoja, etteivät ne kiinnosta ketään'', Ville ajatteli.

Ville oli myös löytänyt netistä peliaiheisen keskustelupalstan, mutta siellä keskusteltiin lähinnä kaupallisista peleistä. Harrastelijoiden tekemiä pelejä mainittiin harvoin. Villeä arvelutti mainostaa pelejään sielläkään.
\newline

\noindent
Sitten Ville sai painipelinsä siihen kuntoon, että sitä pystyi pelaamaan. Hän kokeili sitä muutaman kerran ja hän piti pelistä tosi paljon. Ville ajatteli haltioissaan: ''Tän parempaa peliä mä en koskaan pysty tekemään.''

Kun Ville oli näissä ajatuksissa, isä ja äiti sattuivat kulkemaan tietokoneen ohi. Ville näytti peliä ja kysyi äidiltä: ''Haluaisitko kokeilla sitä?''

''Ei'', äiti sanoi ja kohdisti seuraavan repliikin isälle: ''Kokeile sä.''

''En mä'', isä sanoi ja jatkoi äidille: ''Kokeile sä.''

Ville ryntäsi itkien huoneeseensa. Äiti ja isä kiistelivät, kumpi {\em joutuisi} kokeilemaan hänen peliään. Vanhemmille pitäisi olla ilon aihe, että pääsisi tutustumaan lastensa tekemisiin, ja pelien pelaamisen pitäisi yleensäkin olla nautinto, mutta hänen pelinsä olivat niin huonoja, että vanhemmille niihin tutustumisessa oli kyse {\em joutumisesta}.

Ville esitteli peliä kavereilleen, ja kaverit kokeilivat peliä viisi minuuttia heilutellen painijoiden jalkoja tarkoituksettomasti. Ville yritti opastaa, kuinka jalkojen liikkeitä yhdistelemällä sai aikaan monimutkaisia heittoja, mutta kaverit eivät tuntuneet kuuntelevan.

Ville kuitenkin itse pelasi painipeliä useinkin. Hän piti siitä ja sen tarjoamasta haasteesta.

Kerran isä kulki ohi ja sanoi: ''Ehkä kaverit eivät pidä tuosta pelistä siksi, että painijat ovat yksijalkaisia. Onhan se vähän tyhmää, katsos kun ihmisillä on kuitenkin oikeasti kaksi jalkaa.''

''Yhdenkin jalan ohjaamisessa on tarpeeksi'', Ville sanoi. ''Pelaaja huomiokyky ei riittäisi kahden jalan ohjaamiseen.''

''Entä jos tietokone ohjaisi toista jalkaa?'' isä kysyi.

Villeä ärsytti. Isä ei ollut vaivautunut edes kokeilemaan peliä saati että olisi opetellut pelaamaan sitä, ja silti isä kuvitteli voivansa neuvoa sen kanssa. Pelin idea oli se, että pelaaja ohjasi painijaa hyvin elementaarilla tasolla, eikä siihen tietokoneen ohjaamaa toista jalkaa tarvittu.
\newline

\noindent
Isän kommentti oli saanut Villen sisuuntumaan. Isä ei selvästikään ollut ymmärtänyt mitään pelistä. Ehkä ongelma ei sittenkään ollut ollut se, että Villen pelit olivat huonoja, vaan se, ettei hänen lähipiirinsä ymmärtänyt niitä. Ehkä harrastelijoiden tietokonepelisivustolta löytyisi kokeneita tietokonepelien pelaajia, pitäisivät Villen peleistä.

Niinpä Ville lähetti painipelinsä sivustolle.

Seuraavana päivänä tuli pelisivuston ylläpitäjältä viesti: ''Tää pelihän on aivan loistava!''

\otsikko{Työhuone}
\addcontentsline{toc}{section}{Työhuone}

Olin mennyt kotikotiini perheeni henkiseksi tueksi. Pikkusisareni oli joutunut johonkin onnettomuuteen, ja vanhempani sekä hän olivat järkyttyneitä.

Kotikotini oli vanha kartano Vihdin syrjäisemmissä osissa. Isä oli enneagrammatiikan professori yliopistolla, ja hän oli koko ikänsä pendelöinyt Vihdin ja Helsingin väliä. Äiti oli perinteinen kotirouva.

Kun astuin sisään, isä oli olohuoneen pöydän ääressä keskittyneenä papereihinsa. Nykyään hän oli jo professori emeritus, mutta enneagrammatiikka vei edelleen kaiken hänen aikansa. Meille muille ei oikein ollut selvinnyt, mitä enneagrammatiikka itse asiassa tutkii, mutta kun kuukausittainen palkkakuitti oli aina tullut säännöllisesti yliopistolta, olimme antaneet asian olla.

''Työhuoneeni on sitten remontissa'', isä sanoi.

Isän työhuone oli ollut aina meiltä muilta kiellettyä aluetta. Isä kertoi aina juttua, kuinka minä ja pikkusiskoni olimme pieninä menneet sinne ja piirrelleet hänen enneagrammatiikan kirjoihinsa. Itse en muistanut tapahtunutta, olin silloin ollut niin pieni, mutta sen jälkeen työhuoneeseen ei ollut menemistä.

Katsoin työhuoneeseen päin, ja sen ovi oli otettu pois. Oviaukossa oli suojamuovit, jotka jättivät parikymmentä senttiä oviaukon yläosasta paljaaksi. Mieleeni tuli syntymäpäiväni silloin kun olin ollut pieni. Silloin työhuoneen oviaukossa oli ollut huopa samalla lailla. Me lapset olimme heittäneet mopinvarresta tehdyn ongen huovan yli työhuoneeseen, ja kun onkinarussa oli tuntunut nykäisy, olimme saaneet vetää ulos onkinaruun kiinnitetyt karkkipussit. En koskaan nähnyt samanlaisia karkkeja kaupassa. Niitä oli ollut vain minun ja pikkusiskoni syntymäpäiväonginnossa, ja ne olivat olleet lempikarkkejamme.
\newline

\noindent
''Mitäs sulle kuuluu?'' Olin mennyt talon yläkertaan katsomaan pikkusiskoani. Hän istui huoneessaan pyörätuolissa.

''Ihan hyvää'', pikkusisko vastasi. ''Jalka meni, mut kyllä se proteesilla saadaan korjattua. Kunhan saisivat sen toimitettua.''

Pikkusiskon vasen jalka tosiaan puuttui nilkasta alaspäin. Pikkusisko oli punkkari. Hänellä oli sininen tukka ja t-paitaan tussilla kirjoitettu bändien nimiä. Revityt farkut. Pukeutumisen ja kliinisenasiallisen pyörätuolin kontrasti oli selkeä, ja minun kävi sääli punkkaria, joka oli sidottu sairaalalta näyttävään laitteeseen. Ei yhtään sopinut tyyliin.

''Hei!'' keksin. ''Kirjoitetaan sun pyörätuoli tussilla täyteen sun lempibändien nimiä.''

''Hyvä idea. Mulla on niittejä kanssa.''

Pikkusiskon sanelun mukaan kirjoitin rullatuoliin bändien nimiä, joista en ollut koskaan kuullutkaan. ''J.M.K.E., Mistreat, Kuollet kukat, Turun Tauti…'' Laitoimme metalliosiin tarrapaperia, että saimme tussin tarttumaan niihin. Kiinnitin tuoliin myös samanlaisia niittejä, joita oli pikkusiskon nahkatakissa.

Sitten minun piti käydä vessassa.

Kun tulin vessasta, näin, että pikkusiskon pyörätuolin selkänojan takapuolelle, kirjoittamieni bändinnimien päälle, oli isolla kirjoitettu ''ONGI''. Selkänojan takapuolelle oli myös revitty viiltoja, joista täyte pursuili.

''Ai sä olet itse jatkanut koristelua?''

''En oo. Miten niin?'' pikkusisko kysyi.

''No kun tähän on kirjoitettu ONGI.''

''Eksä muista?'' pikkusisko kysyi. ''Sä itse kirjoitit sen.''

En todellakaan ollut kirjoittanut, mutta annoin asian olla. ''Mitä tää ONGI tarkoittaa?''

''Ongi on mun lempibändi. Bulgarialaista hardcorepunkkia.'' Pikkusisko äänsi N:n ja G:n erikseen, ei äng-äänteenä.

Pikkusisko laittoi Ongia soimaan, ja aikamoista rääkymistä ja rumpujenpaukuttamista se oli.
\newline

\noindent
Illalla istuimme äidin kanssa keittiössä. Isä ja pikkusisko olivat yläkerrassa nukkumassa.

''Mitä Katrille tarkkaanottaen tapahtui?'' kysyin. Katri oli pikkusiskoni.

''Se tapahtui isän työhuoneessa'', äiti sanoi. ''Se oli todellinen surmanloukku.''

''Mitä siellä työhuoneessa tapahtui?''

''Pakkohan se oli laittaa remonttiin. Niin paha surmanloukku se oli.''

''Mut miten työhuone voi aiheuttaa jalan amputaation?'' ihmettelin.

''No se nyt vaan kävi… silleen.''

''Eiks Katri tuu enää ollenkaan alakertaan?'' kysyin. ''Sä viet sille ruuankin yläkertaan.''

''No kun se viihtyy huoneessaan. Sillä on ne kaikki levytkin siellä.''

''Mut eiks sille tekis hyvää käydä joskus ulkona?''

''No kun on se pyörätuoli ja kaikki. Ois niin hankala raahata sitä portaita'', äiti vastasi. Hän selvästi koki keskustelun kiusalliseksi.

''Minä voin vaikka itse huomenna raahata sen pyörätuoleineen alas.''

''Katotaan nyt'', äiti sanoi.

Äiti pakeni uteluitani yläkertaan, muka nukkumaan. Jäin ison kartanon alakertaan yksin.

En ihan tiedä, mitä mielessäni liikkui tässä vaiheessa. Hetken mielijohteesta hain siivouskomerosta mopinvarren ja kiinnitin siihen keittiön kaapista ottamani narunpätkän.

Menin isän työhuoneen oviaukon viereen ja heitin narun suojamuovin yli työhuoneeseen. Kului hetki, ja tunsin nykäisyn ongessani. Aloin vetää onkinarua takaisin olkkarin puolelle, ja se tuntui raskaalta. Oli kuin jotain painavaa olisi kiinnitetty naruun. Kun narunpää oli suojamuovin yläreunan kohdalla, jokin otti vastaan, mutta sain esineen kiskottua olohuoneeseen. Muovi rypistyi hiukan. Ajattelin, että toivottasti asiasta ei tule sanomista.

Katsoin narua, ja siinä roikkui irtileikattu ihmisen vasen jalka.

\otsikko{Tasakylkinen kolmiodraama}
\addcontentsline{toc}{section}{Tasakylkinen kolmiodraama}

Petri astui luokkaan sisään ja katsoi ympärilleen. Suunnilleen samanikäisiä nuoria kuin hänkin, tavallisissa nuorten vaatteissa. Ulospäin ei nähnyt sitä, mikä erotti nämä nuoret muista. Tilaisuus oli nimittäin ma\-te\-ma\-tiik\-ka\-olym\-pia\-val\-men\-nus\-vii\-kon\-lop\-pu, ja paikallaolijat olivat Suomen lukiolaisten ja abiturienttien matemaattinen parhaimmisto.

Petriä arvelutti, kuinka hän pärjäisi joukossa. Kyllähän hän oli osallistunut jo pari kuukautta kirjevalmennukseen ja ollut viiden parhaan joukossa niin kansallisissa kuin pohjoismaisissakin lukiolaisten matematiikkakilpailuissa. Mutta silti. Valmennus tapahtui Päivölän kansanopistossa, ja osa paikallaolijoista oli kyseisen opinahjon lukion matematiikkalinjalta.

Aikaa myöten selviäisi, saisiko Petri yhtenä kuudesta paikan edustamassa Suomea matematiikkaolympialaisissa seuraavana kesänä. Petri epäili, hän oli valmentautunut vasta pari kuukautta, ja jotkut muut olivat olleet valmennusringissä vuosiakin.

Petri katseli vapaita paikkoja. Pöydät olivat kahden hengen pöytiä, ja yhdessä pöydässä istui yksin tyttö, paikan ainoa naispuolinen. Kotopuolessa Kuopiossa tytöt pitivät Petriä outolintuna tämän matematiikka- ja filosofiainnostuksen takia, ja Petriä houkutti ajatus löytää samanhenkistä naisseuraa.

Tyttö vilkaisi Petriä, mutta käänsi heti katseensa edessään olevaan monistepinkkaan. Petrin rohkeus petti, ja niinpä hän istui vapaalle paikalle erään pojan viereen.

Hetken päästä pitkä, laiha poika ryntäsi huoneeseen. Eleistä näki, että hän oli tutussa paikassa. Poika istui tytön viereen, ja nämä vaihtoivat pari sanaa. Sitten tytön katse taas palasi monistepinkkaan.

''Nyt kello on tasan, niin aloitetaan'', tilaisuuden vetäjä sanoi. ''Otetaan ensin nimenhuuto.''

Nimenhuudossa Petrille selvisi, että tytön nimi oli Mervi ja hänen vieressään istuva poika Sami. Kun Sami oli sanonut nimensä, valmentaja mainitsi hänen olevan pohjoismaisen matematiikkakilpailun voittaja ja käyvän lukiotaan Päivölän matematiikalinjalla.

Sitten alkoi matematiikan luento. Käsiteltiin kongruensseja. Ne olivat käytännössä sama asia kuin ala-asteella opetellut jakojäännökset, mutta nyt käytiin läpi sitä, kuinka jakojäännöksiä voidaan laskea yhteen, kertoa, vähentää toisistaan ja jakaa toisillaan. Paljastui, että jakojäännökset muodostivat ikään kuin oman lukujärjestelmänsä. Petrin huomio jakaantui Mervin ja matematiikan välille. Tietysti hän oli taivaissa päästessään opettelemaan mielenkiintoista teoriaa, mutta kyllähän tyttöä tuli aina silloin tällöin vilkuiltua.
\newline

\noindent
Iltapäivällä vuorossa oli tehtävien ratkaisemista ryhmissä. ''Me ollaan jaettu teidät kahteen ryhmään teidän kirjevalmennusmenestyksen perusteella'', valmentaja sanoi. Petri, Mervi ja Sami osuivat samaan ryhmään.

''Tää on sit se paremmin menestyneiden ryhmä'', Sami kommentoi.

Ensimmäisenä tehtävänä oli todistaa, että jos Pascalin kolmio muodostetaan mod $2$, $2^i$:s rivi koostuu pelkistä ykkösistä kaikilla $i$. Petri ehdotti, että asiaa yritettäisiin todistaa induktolla $i$:n suhteen, mutta Sami alkoi puhua hänen päälleen. Samin mukaan oikea lähestymistapa oli se, että $2^i$:tä ensimmäistä riviä käsitellään yhtenä blokkina, ja se kopioituu kuten Pascalin alkuperäinenkin kolmio.

Petri ei ihan tajunnut Samin lähestymistapaa, mutta auktoriteetillä Sami sai oman ratkaisunsa ryhmän ratkaisuksi.

Kun Sami meni esittämään ratkaisuaan ohjaajalle, ohjaaja piti sitä liian epätäsmällisenä maalailuna matemaattisen ongelman ratkaisuksi. Toinen ryhmä ei ollut saanut tehtävää ratkaistua, joten valmentaja esitti mallliratkaisun. Petri tajusi, että jos hän olisi miettinyt mielessään ollutta hahmotelmaa eteenpäin, siitä olisi todennäköisesti muotoutunut sama ratkaisu kuin malliratkaisusta.

Sitten jatkettiin tehtävien ratkaisemista. Samilla oli koko ajan ongelmia ottaa muiden ideoita huomioon. Lisäksi Sami yritti koko ajan ottaa kontaktia Merviin, mutta tämä suhtautui torjuvasti, käytteli jopa hiukan sarkasmia.
\newline

\noindent
Illalla oli vapaata oleskelua. Oli 90-luvun puoliväli, eikä tietokoneiden kytkeminen kiinni toisiinsa ollut vielä itsestäänselvyys internetistä puhumattakaan, mutta Päivölään oli kolmesta koneesta rakennettu lähiverkko. Tietokonepelit olivat suosittu ajanviete. Päivölässä lukiotaan käyvät pelasivat kolminpelejä lähiverkossa, ja kauempaa tulleet kuten Petri ja Mervi katselivat selän takana.

Jotkut valmennettavat esittelivät itse tekemiään tietokonepelejä. Tuonikäinen lahjakas ja motivoitunut sai jo tuon ajan mittapuilla varsin kelvollisen pelin aikaiseksi, ja Petri koki taas alemmuudentunnetta, kun hänen itsensä tekemät pelit eivät olleet yhtä näyttäviä kuin muiden tekemät. Onneksi Petri ei ollut tajunnut edes ottaa omia pelejään mukaan.

Illalla käytiin saunassa, ja Päivölän matematiikkavalmennuksen saunomiseen liittyi varsin eriskummallinen ohjelmanumero. Siellä oli pieni uima-allas, ja Päivölän matematiikkalinjalaiset ymmärsivät myös fysiikkaa. He olivat tajunneet, että uima-altaaseen on mahdollista saada aikaan seisova aaltoliike.

Niinpä kaikki uimarit hyppivät ensin rivissä rytmikkäästi ylös alas altaassa, ja kun aallot olivat kasvaneet yli puolen metrin korkuisiksi, kaikki uivat aaltojen seassa.

Sunnuntaina oli taas luentoja, eikä mitään mainitsemisen arvoista tapahtunut.
\newline

\noindent
Kotona Petri jatkoi omaehtoista valmentautumista. Oli hänen abikeväänsä, ja kirjoitukset onnellisesti ohi. Niinpä hän saattoi jakaa aikansa matematiikan ja filosofian välillä. Hän heräsi kymmeneltä, vietti päivän akateemisten pyrintöjen parissa ja pelasi yöt korttia abikavereidensa kanssa.

Matematiikkavalmentautumisessa Petri piti erityisesti kombinatoriikan ja geometrian tehtävistä. Niissä visuaalisella intuitiolla pääsi hyvin pitkälle, ja kaivoipa hän kaapista vanhat legonsakin avaruusgeometrian havainnollistamista varten. Toisinaan hän kävi kirjastossa tai kaupassa, ja alitajunnassa pyöri koko ajan joku matematiikan valmennusprobleema ja tietysti Mervi.

Epäyhtälötehtävät ja lukuteorian tehtävät eivät sujuneet yhtä hyvin. Niiden ratkaisut perustuivat yleensä kaavojen muokkaamiseen, eikä matemaattisten olioiden näkeminen sielunsa silmin näytellyt samanlaista roolia. Niinpä Petri lisäsi tällaisten tehtävien osuutta harjoittelussaan. Niitäkin olisi matematiikaolympialaisissa, joten kilpailijan täytyisi hallita ne.

Filosofiaa Petri luki oma-aloitteisesti, mutta siihen liittyi myös ikäviä puolia. Petri kaipasi ihmisiä, joiden kanssa keskustella filosofiasta, mutta hänen perheensä ja kaverinsa sivuuttivat filosofiset keskustelunavaukset haihatteluna. Petri oli toivonut, että matematiikkakilpailumenestys olisi tuonut muutoksen tähän. Ihmiset olisivat tajunneet, että hän oikeasti kykeni ajattelemaan, mutta matematiikkakilpailumenestyksen jälkeen hänen ajatuksiinsa oli alettu suhtautua niin korkealentoisina, etteivät tavalliset ihmiset tajunneet niitä.

Petri oli ollut pitkään kahden vaiheilla, ottaisiko hän seuraavana syksynä yliopistossa matematiikan vai filosofian pääaineekseen. Hän oli päätynyt matematiikkaan, ja tähän oli ollut kaksi syytä. Ensinnäkin hän oli saanut matematiikkakilpailumenestystä, joten hän tiesi pärjäävänsä matematiikassa. Filosofisille ajatuksilleen hän ei ollut saanut keneltäkään vastakaikua, joten hän oli epävarmempi filosofian suhteen. Toisekseen matematiikkaan pääsi sisään papereilla, kun taas filosofiaa varten olisi pitänyt lukea pääsykokeeseen. Eikä aikaa jäänyt sekä filosofian pääsykokeelle että matematiikkaolympiavalmennukselle.
\newline

\noindent
Kesäkuun alussa oli seuraava valmennusviikonloppu Päivölässä. Tällä kertaa paikalle oli kutsuttu kymmenen parasta valmennettavaa, ja viikonlopun aikana valittaisiin ne, jotka lähtisivät elokuussa matematiikkaolympialaisiin Torontoon.

Kun Petri saapui valmennukseen, hän ilokseen huomasi, että myös Mervi oli paikalla. Ikävä havainto oli se, että Sami oli paikalla, mutta se oli ollut odotettavissakin.

Lauantaiaamupäivällä oli harjoituskilpailu, jonka tulokset merkitsisivät paljon valittaessa Torontoon lähtijät. Ahkera valmentautuminen oli tuottanut tulosta, ja tällä kerta Petriltä sujuivat myös epäyhtälöt ja lukuteoria. Iltapäivällä oli taas luentoja, ja taas Sami kiilasi Mervin viereen.
\newline

\noindent
Kun virallinen ohjelma oli päättynyt, Petri huomasi Mervin suunnistavan ulos. Petri päätti ''Nyt tai ei koskaan!'' ja lähti seuraamaan, tosin sellaisen matkan päästä, ettei sitä seuraamiseksi tajunnut.

Mervi istui rantakivelle. Petri ajatteli, että hänen pitäisi istuutua viereen, mutta uskaltaisiko hän? Sami oli valmennuksen suuri tähti ja selvästi kiinnostunut Mervistä. Ehkä Mervi odotti parhaillaan Samia? Ja jos Petri istuutuisi, mitä hän sanoisi? ''Moi, sä oot kiva''? Se ei taitaisi johtaa keskusteluun.

Lopulta Petri keräsi rohkeutensa ja istuutui Mervin viereen. Petri sanoi: ''Oletetaan, että Ufomies saapuu Maapallolle ja uhkaa tuhota Maapallon, ellet sinä tee epäeettisintä mahdollista tekoa. Mitä teet?''

Mervi nauroi heleästi ja sanoi sitten: ''Toi on paha. Tekipä miten pahan teon tahansa, se tehdään maapallon pelastamiseksi, ja tämä tarkoitus pyhittää teon. Paha teko ei siis olekaan paha.''

Nyt Petri oli korviaan myöten ihastunut. Hän nimittäin koki itsensä ymmärretyksi. ''Entä jos ei tekis mitään maapallon pelastamiseksi? Eiks se olis tosi epäeettistä.''

''Sekin tehtäisiin maapallon pelastamiseksi metatasolla'', Mervi nauroi.

''Joo'', Petri joutui myöntämään.

''Mut entäs tää sitten'', Mervi sanoi. ''Miksi peili kääntää vasemman ja oikean? Miksei se käännä ylä- ja alapuolta?''

Petri joutui miettimään hetken. ''Ajattelemme peilin kääntävän vasemman ja oikean, koska itse ajattelemme kääntyvämme vasen-oikea -suunnassa, kun vertaamme mielessämme itseämme peilikuvaan. Jos meidän kulttuurissa olis tapana kääntyä ympäri voltilla, ajattelisimme peilin kääntävän ylä- ja alapuolen.''

''Ai sä keksit tän'', Mervi nauroi.

Seurasi pitkä keskustelu filosofiasta. Petri esitteli kantojaan ja Mervi kritisoi niitä. Petri oli tottunut saamaan kritiikkiä ajatuksistaan, mutta nyt hän koki ensimmäistä kertaa saavansa pätevää kritiikkiä filosofisista ajatuksistaan. Mervi oli koko ajan kärrillä Petrin ajatuksenjuoksussa ja tarttui niihin kohtiin, joihin oli aiheellistakin tarttua. Petri piti tunteesta.

Pitkän keskustelun jälkeen Petri intoutui suutelemaan Merviä. Suudelma ei ollut pitkä, mutta Mervi selvästi vastasi suudelmaan.

''Meillä on ollu täällä pikkainen kolmiodraama'', Petri sanoi.

''Tasakylkinen kolmiodraama'', Mervi nauroi.

''Häh?''

''Me kaksi ollan ne kolmion samanpituiset kyljet'', Mervi sanoi, ''ja Sami on se eripituinen sivu.''

Petri oli ihan otettu tästä kommentista. Mervi taisi tykätä hänestä.

Keskustelu jatkui myöhään matematiikasta, filosofiasta, jatko-opintosuunnitelmista ja niin edelleen.

''Mä lähen nyt nukkumaan'', Mervi sanoi lopulta. ''Mä haluun olla huomisessa valmennuksessa virkeä. Mut otetaan tää joskus uusiksi, pusukin.''
\newline

\noindent
Sunnuntain luennolla Petri ja Mervi istuivat vierekkäin. Valmentaja aloitti: ''Olemme nyt pisteyttäneet eilisen harjoituskilpailun ja valinneet Torontoon lähtijät.''

Petri oli saanut parhaat pisteet harjoituskilpailusta, Mervi toiseksi parhaat. Sami oli vasta kolmannella sijalla. Heidät ja kolme muuta valittiin olympiajoukkueeseen. Petri ajatteli, kuinka mukava elokuusta tulisi. Torontossa olisi yli viikko Merviä. Varsinainen kilpailu olisi matkan ensimmäisinä päivinä, ja sen jälkeen vuorossa olisi chillailua odotellen tuloksia.

Mutta sitä ennen pitäisi treenata pari kuukautta vanhoja matematiikkaolympiatehtäviä kellon kanssa. Kilpailussa miettimisaikaa olisi vain reilu tunti tehtävää kohti.


\otsikko{Opiskelijan kesä}
\addcontentsline{toc}{section}{Opiskelijan kesä}

Antti katsoi Topologia II -kurssin tenttipaperia pettyneenä. Yksikään kysymyksistä ei ollut niitä tärppejä, joita hän oli opetellut. Ennen tenttiä Antti oli pyytänyt matematiikanlaitoksen kansliasta kaikki Topologia II -kurssin tenttikysymykset viimeiseltä viideltä vuodelta ja analysoinut ne tarkkaan. Hän oli katsonut, mitä asioita kysyttiin vuodesta toiseen ja täsmäopetellut tärppikohdat tenttiä varten.

''Eipä ihmekään, ettei tämä onnistu'', Antti ajatteli, ''kun ottaa huomioon, kuka kurssin luennoi.'' Kevään kurssia oli luennoinut professori Karonen. Karosen luentoja pidettiin yleensä ottaen kuivina ja vaikeaselkoisina. Taululla oli vain vilissyt matemaattisia symboleita, eikä Antti ollut ymmärtänyt niistä mitään. Karonen oli olettanut, että oppilaat osasivat kaiken mitä Topologia I -kurssilla oli opeteltu. Antti ei voinut ymmärtää Karosen ratkaisua. Asiat opeteltiin tenttiä varten ja ne unohtuivat sen jälkeen.

Antti raapusteli jotain vastaukseksi tenttiin ja palautti sitten paperin.
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä Antti haki postinsa. ''Ehkä nyt tärppää'', Antti ajatteli. Hän oli hakenut kolmea harjoittelupaikkaa kesäksi, ja kahdesta oli jo tullut kieltävät vastaukset. Antti toivoi kovasti saavansa kolmannen paikan. Harjoittelu koulutusta vastaavassa työpaikassa näyttäisi niin hyvältä CV:ssä, ja hän halusi valmistuttuaan hyvän työpaikan.

''Tietosymban'', luki kuoressa. Vastaus kolmannesta harjoittelupaikasta oli tullut. Tärisevin käsin Antti avasi kuoren ja taitteli paperin auki. ''Ikävä kyllä valintamme ei osunut sinuun.''

Antti mietti, mitä hän tekisi kesän. Harjoittelupaikkaa hän ei ollut saanut, eikä hän ollut hakenut hanttihommia. Ei hän kesää tyhjän päälläkään halunnut olla. Ei oikein ollut muuta mahdollisuutta kuin hakea opintotukea ja tenttiä pari kurssia kesätenttitilaisuuksissa.
\newline

\noindent
Parin päivän päästä Antti oli matematiikanlaitoksella tutkimassa ilmoitustaulua. Tenttitulokset olivat tulleet. Topologia II -kurssista oli tullut hylätty. Maisterintutkinto oli taas yhden askeleen kauempana. Antti ihmetteli, miksi opiskelu tökki näin pahasti, vaikka hän oli niin päämäärätietoinen. Hänen päämääränsä oli saada maisterintutkinto ja saada sen jälkeen hyväpalkkainen työpaikka. Ja mitä mummikin nyt sanoisi? Mummista oli ollut niin hienoa, kun hän oli kuullut, että hänen tyttärenpojastaan tulee oikein maisteri.

Mittateorian kurssi oli sentään mennyt läpi ykkösellä, alin hyväksytty arvosana. Antti mietti, että Mittateoriassa olikin ollut parempi luennoitsija. Professori Luttinen, todellinen showmies. Luttinen oli kertonut vitsejä ja anekdootteja ja selittänyt matematiikan niin, että Anttikin ymmärsi. Ennen tenttiä Luttinen oli suurena salaisuutena paljastanut opiskelijoille yhden kysymyksen, joka tulee tenttiin. Sen kysymyksen ratkaisun Anttikin oli osannut tentissä.
\newline

\noindent
Oli kesäkuun alku. Antti oli hakenut kesäksi opintotukea ja päättänyt suorittaa Topologia II -kurssin kesätentissä. Opintotuella toimeentulo oli niukka, mutta hän selviäisi, jos hän söisi tuetun opiskelija-aterian kahdesti päivässä. Oikeasti sen sai syödä vain kerran päivässä, mutta opiskelijaruokaloita oli useita, eikä kukaan kontrolloinut, kuinka monta kertaa päivässä kukin kävi syömässä.

Antti otti käteensä Karosen käsin kirjoittaman luentomonisteen. Se kammotti ja inhotti Anttia. Hän olisi lukenut mieluummin nätisti taitettua kirjaa jossa oli kuvia ja värejä, mutta suttuiseen valokopiopinkkaan oli tyytyminen. Antti alkoi selailla luentomonistetta, kunnes hänen silmänsä sattui yhtenäisyyden määritelmään. ''Topologinen avaruus on yhtenäinen, jos sitä ei saada jaettua kahteen erilliseen avoimeen osaan.'' Antti katsoi esimerkkejä ja tajusi, että yhtenäisyys oli intuitiivisesti selvä käsite. Joukko oli yhtenäinen, jos se koostui yhdestä köntästä eikä useasta erillisestä köntästä. Silti se saatiin määriteltyä teoreettisesti puhuen vain topologia peruskäsitteestä, avoimesta joukosta.

Nyt Antti alkoi todenteolla kiinnostumaan lukemastaan. Hän aloitti lukemaan monistetta alusta, muttei pysynyt kärrillä. Niinpä hän alkoi kertaamaan Topologia I:n monistetta. ''Sulkeuma.'' Antti muisti, miten vaikea käsite ose oli ollut. Antti luki teoreettista kuvailua, kunnes Heureka! -elämys iski. Joukon sulkeuma muodostetaan ottamalla joukon reuna messiin!
\newline

\noindent
Topologia oli alkanut todenteolla kiinnostamaan Anttia, ja hän vietti useita tunteja päivittäin topologian kurssien prujujen ääressä. Hän ei lukenut tentin läpäisy silmissään, vaan siksi, että hän halusi ymmärtää lisää topologiaa. Hän yritti koko ajan liittää lukemaansa valmiiksi tietämäänsä, ja tämä lähestymistapa johti asian ymmärtämiseen ulkoluvun sijaan.

Vähitellen Antti ymmärsi sen kuluneen vitsin, jonka mukaan topologi on henkilö, joka ei erota kahvikuppia donitsista. Hän nimittäin sisäisti sen, että topologia tutkii niitä geometrisia ominaisuuksia, jotka säilyvät, kun kappaleita venytetään ja väänetään, muttei revitä. Ja kahvikupin muotoisesta kappaleesta saa donitsin muotoisen venyttämällä ja vääntämällä.

Monilla muilla matematiikan kursseilla harjoitustehtävien ratkaisu ei onnistu ilman kynää ja paperia, mutta Antti tajusi, että jos oikein pinnisteli, topologian harjoitustehtäviä pystyi ratkomaan päässä. Niinpä Antti loikoili sängyllä tuntikausia pohtien topologian harjoitustehtäviä.

Luentomonisteessa oli liitteenä Zornin lemman todistus. Vielä keväällä Antti olisi jättänyt surutta liitteet lukematta, kun niitä ei kuitenkaan kysytä tentissä. Nyt Antti luki todistuksen palavasta halusta tietää, miksi Zornin lemma pätee.
\newline

\noindent
Sitten tuli Topologia II:n tentti. Antti ei ollut viitsinyt edes katsoa tärppejä, vaan meni tenttiin pelkän materiaalin opiskelun pohjalta. Jännittyneenä Antti katsoi tenttipaperia.

''Näähän kysyy ihan alkeellisia perusjuttuja'', Antti hämmästyi nähtyään paperin. ''Ja tää yksi tehtävä menee läpi pelkästään Topologia I:n tiedoilla.''

Antti oli oikeastaan pettynyt, kun hän ei päässyt näyttämään taitojaan kaikessa siinä hienossa ja upeassa, jonka hän oli oppinut. Perusjutut onnistuivat helposti, ja Antti sai tentistä kolmosen, korkeimman arvosanan.

Nähtyään arvosanan Antti tajusi jotain, mitä hän ei ollut tajunnut aiemmin. Matematiikasta ei pysty saamaan maisterintutkintoa, jos päämääränä on maisterintutkinnon saaminen. Jos taas päämääränä on matematiikan oppiminen, maisterintutkinto tulee siinä sivussa helposti.
\newline

\noindent
Syksyllä Antti otti taas kursseja, professori Karosen luennoiman Algebra II -kurssin ja Luttisen luennoiman Topologia III-kurssin.

Antti huomasi, että vihatun Karosen opetustyyli sopi nyt hänelle. Opiskelijalle, joka halusi palavasti oppia matematiikkaa sen sijaan että yritti päästä vähällä, Karosen luennot olivat selkeitä ja perinpohjaisia. Antti huomasi Karosenkin kertovan vitsejä. Ne vain olivat niin teknisiä, että ne olivat menneet häneltä aiemmin ohi. Pysyäkseen luennolla kärrillä Antin oli pitänyt tosin kerrata Algebra I -kurssin luentomoniste, mutta se oli pikkujuttu.

Luttisen showmiestyyli sen sijaan herätti Antissa myötähäpeää. Luennoitsija nimittäin tuntui tekevän väkivaltaa opetettavalle asialle yksinkertaistamalla sitä liikaa. Koska Antin kesäinen opiskelu oli tähdännyt ymmärtämiseen, hän muisti kaiken mitä oli oppinut Topologia II -kurssilla, ja hän pitkästyi luennolla. Antti myös yritti kysellä syventäviä kysymyksiä Luttiselta, mutta tämä ei pystynyt vastaamaan, joskus ei edes ymmärtänyt koko kysymystä.

\otsikko{Venuksen tiikerit}
\addcontentsline{toc}{section}{Venuksen tiikerit}

Kun asuin Kalliossa 1910-luvulla rakennetussa talossa, erään komeroni takaseinän takana oli kierreportaikko. Näin ollen komeron takaseinä oli kaareva, ja sen ja seinän väliin jäi ikään kuin salalokero. Työnsin käteni sinne, ja ongin ulos Artturi Hastilan päiväkirjan. Pääosa päiväkirjasta oli tylsää ja mielikuvituksetonta varuskuntaelämän kuvausta, mutta päiväkirjasta löytyi myös seuraava matkakertomus.
\newline

\noindent
- TK

\aliotsikko{18.6. 1936}

Prof. Poironen vieraili tänään kesähuvilallamme. Hänen kesähuvilansa on omamme naapuritalo. Hän kysyi, onko minulla pistoolia mukana huvilalla, ja kun vastasin, että ainahan Suomen armeijan luutnantilla on henkilökohtainen aseensa mukana, prof. Poironen esitti eriskummallisen ehdotuksen.

Prof. Poironen on rakentanut kesähuvilallaan avaruuslaivan, ja hän aikoo tehdä tutkimusretken Venus-tähdelle. Koska tämänkaltaisilla retkillä on hyvä olla sotilaallista voimaa mukana, hän pyysi minua kumppanikseen retkelle. Kyllähän tämänkaltaiset retket houkuttavat minuakin, joten vastasin myöntävästi. Pääsen ihmiskunnan ensimmäiselle avaruuteen suuntautuvalle tutkimusmatkalle. Lähdemme huomenna.

\aliotsikko{20.6. 1936}

Olemme parhaillaan matkalla Venus-tähdelle. Mukana ei minun ja prof. Poirosen lisäksi ole muita. Matka on tapahtumaköyhä, ja viihdytämme itseämme keskusteluilla.

Prof. Poironen on varsin omalaatuinen henkilö. Hän tuntuu olevan kiinnostunut vain tieteestä. Kun kerroin, kuinka ihailen Hitlerin kykyä organisoida Saksan yhteiskunta sotilaalliseen malliin, en saanut ajatukselleni vastakaikua prof. Poiroselta. Päin vastoin, hän kertoi, kuinka juutalaiset tiedemiehet ovat joutuneet jättämään Saksan, ja se on hänen mukaansa suuri menetys Saksa tieteelle. Ihmettelin, osaavatko juutalaiset laskea muutakin kuin rahojaan, mutta prof. Poirosen mukaan on monia nerokkaita juutalaisia tiedemiehiä.

\aliotsikko{21.6. 1936}

Keskustelut avaruuslaivassa jatkuvat. Arvostelin naisasialiikettä siitä, että heidän päämääränsä ovat luonnonvastaisia. Kun naiset kerran synnyttävät, onhan se järkeenkäyvää, että he omistavat elämänsä pienokaisten hoivaamiselle. Ja tässä tilanteessa on luonnollista, että leivän tuominen pöytään jää miesten tehtäväksi.

Prof. Poironen vastasi, että hänen kokemustensa mukaan luonto on monimuotoisempi kuin ihminen voisi kuvitella. Hän kertoi rapulajista, jonka naaraat ovat kookkaapia kuin urokset. Itse asiassa urokset ovat pelkkiä spermasäkkejä, jotka elävät naaraan panssarin alla. Naaras hankkii niille ravinnonkin, ja urosten tehtäväksi jää vain siittäminen. On kuulemma paljonkin eläinlajeja, joissa naaras on koirasta suurempi.

Kun kysyin sitten, onko mitään luonnon kovia tosiasioita, prof. Poironen vastasi, että millään eläinlajilla ei ole enempää kuin kaksi sukupuolta. Jotkut alkueläimet lisääntyvät jakautumalla, eikä niillä ole sukupuolia. On myös muutamia hermafrodiitteja lajeja, joissa kaikilla yksilöillä on sekä uroksen että naaraan sukuelimet. Mutta jos on erillisiä sukupuolia, niitä on aina kaksi, ei sen enempää.

\aliotsikko{22.6.1936}

Matka jatkuu tapahtumaköyhänä. Viihdytämme itseämme keskusteluilla. Tänään prof. Poironen kertoi inkojen, atsteekkien ja mayojen imperiumeista, jonka eurooppalaiset valloittajat kukistivat muutama sata vuotta sitten. Kun sanoin, eikö ole aivan luonnollista, että kehittyneemmät sivilisaatiot tuhoavat alempia sivilisaatioita, prof. Poironen sanoi sen olleen valtava menetys tieteelle.

Prof. Poirosen mukaan meillä on luvattoman vähän tietoa Egyptin ja Mesopotamian varhaisista korkeakulttuureista. Inkojen, atsteekkien ja mayojen kulttuureissa meillä olisi ollut ensi käden mahdollisuus tutustua alkeellisiin korkeakulttuureihin, mutta tutkimisen sijaan ne tuhottiin.

\aliotsikko{23.6. 1936}

Tänään laskeuduimme, Venus on viidakkoplaneetta, mutta löysimme pienen aukion, jolle saimme avaruuslaivamme laskettua. Olemme todistaneet Venuksen ihmeitä: Venuksen käärmeet ovat värikkäitä, ja Venuksen linnuilla on neljä siipeä.

Kerran meitä lähestyi Venuksen tiikeri. Se on hiukan pienempi kuin Maapallon vastaavat, ja sen turkki on turkoosi-keltaraidallinen. Ajattelin, että se aikoo pistää meidät poskeensa ja ammuin sitä. Sen turkista olisi saanut erinomaisen trofeen. Ammuin kuitenkin ohi, ja se säikähti paukahdusta kadoten viidakkoon.

Näimme myös venuslaisia villi-ihmisiä. He tarkkailivat meitä puskista, ja kun katsoin kiikareilla, näin heidät tarkkaan. Heillä on turkoosi iho ja kehossa värikkäitä sotamaalauksia. Ihonväriä lukuunottamatta he ovat kuin Maapallon miehet, jänteviä ja lihaksikkaita, varsinaisia miehisyyden perikuvia. He olivat pukeutuneet pelkkiin lannevaatteisiin, ja aseistuksena heillä oli keihäitä ja jousia. Metalleja ei varmaan ole vielä keksitty täällä. Karkoitin heidät varoituslaukauksella.

Maa täällä näyttää viljavalta. Kunhan siirrämme villi-ihmiset reservaatteihin, saamme varmasti perustettua tänne siirtokuntia Maapallon ihmisille.

\aliotsikko{24.6. 1936}

Olemme saapuneet kylään. Täällä on viitisenkymmentä alkeellista taloa, ja kyläläiset ovat turkoosi-ihoisia, mutta muuten kuin hintelät ja huonokuntoiset Maapallon asukkaat. Heidän sukupuoltaan on mahdotonta sanoa. Kaikki ovat pukeutuneet lannevaatteisiin, eikä kenelläkään ole rintoja. Viidakossa näkemiämme villi-ihmisiä näkyy kylässä siellä sun täällä. Ilmeisesti kyläläiset ja viidakon villi-ihmiset ovat liitossa.

Kylän keskellä on aukio, jota reunustavat seipäät, joista roikkuu jotain mustaa. Kuin perhosen koteloita, mutta 2 m pitkiä ja 1 m paksuja.

Ehdotin professorille, että voisimme yrittää sivistää kyläläisiä. Meidän keksintömme, maanviljelys, tuliaseet, kunnollinen vaatetus jne. voisi autta näitä raukkoja kehityksen taipaleella. ''Katsotaa, katsotaan'', prof. Poironen vastasi.

\aliotsikko{24.6. 1936 (jatkuu)}

Emme osaa Venuksen ihmisten kieltä, mutta kommunikaatio toimii elekielellä. Se on yllättävän samanlaista joka paikassa. Kyläläiset ovat ystävällisiä meitä kohtaan, ja käyttöömme on osoitettu talo. Saamme osaksemme uteliaita katseita, mutta emme niin paljoa kuin venuslainen saisi osakseen Suomen kaupungissa.

Illalla kunniaksemme (?) järjestettiin juhla-ateria. Villit kantoivat lihaa viidakosta, ja kylän aukiolle ja kaduille oli kannettu pöytiä n. 150 hengelle.

Maanviljelystä ei täällä ole, ja villit näyttävät hoitavan kylän ruokahuollon. Ehkä Venuksella kehitys on kulkenut niin, että villit ovat miehiä ja kyläläiset naisia. Kerroin havainnostani professorille, ja hän mutisi ''Ehkä, ehkä.'' Hän osaa olla salamyhkäinen.

\aliotsikko{25.6. 1936}

Olemme tarkkailleet kylän elämää. Kysyin professorilta, kauanko aiomme viipyä kylässä, ja hän vastasi haluavansa selvittää kylän salaisuuden, mitä ikinä se tarkoittaakin. Hän on kuin kosminen Sherlock Holmes! Hän pyysi minua kertomaan kaikki havaintoni itselleen, ja lupauduin tekemään niin.

Kyläläiset näyttävät käyttävän aikansa pienokaistensa hoivaamiseen ja käsitöiden tekemiseen. He ovat näppäriä jousipyssyjen valmistajia, ja näyttäisi sitä, että he valmistavat villien jousipyssyt. Tukee olettamustani, että villit ovat miehiä ja kyläläiset naisia.

Kylässä on myös suuri aitaus, jossa on tiikerinpoikasia. En tiedä, mitä tarkoitusta se palvelee. Kasvattavatko he tiikereitä ruuaksi, vai onko tiikereillä heille uskonnollista merkitystä? Toisaalta muita merkkejä uskonnosta ei ole näkynyt. Sitä helpompi työ lähetyssaarnaajille opettaa heille oikeaa lutherilaista kristinoppia!

Eräs kyläläinen vinkkasi minut mukaansa ja näytti majan, jossa oli suuri joukko munia, kooltaan kuin strutsinmunat. Luulenpa, että perheen yhteinen muna voisi olla menestystarina Maapallon aamiaispöydissä. Kun valloitamme Venuksen, pitää selvittää, mikä eläin noita munia munii ja alkaa tuottamaan niitä suurissa määrin. Ihme, ettei niitä ollut eilisellä juhla-aterialla.

Kerran näin yhden villin kävelevän tiikerin kanssa kylässä, ja villi meni eläimineen erääseen taloon. Olisi ollut mielenkiintoista tietää, mitä villieläin ihmisen talossa tekee!

\aliotsikko{25.6. 1936 (jatkuu)}

Illalla näin aukiolla yhden ''perhoskotelon'' auenneen, ja sen alapuolella oli lihaksikas, alaston villi-ihminen, joka elehti kuin tokkurainen eläin. Nopeasti kaksi kyläläistä saapui ja auttoi hänet läheiseen taloon. Mitähän tämäkin näytelmä tarkoittaa?

Kerroin kaikista havainnoista prof. Poiroselle, ja hän vaikenee kuin sfinksi. Hänen aivonsa käyvät selvästi ylikierroksilla, mutta hän ei suostu kertomaan, millaisia johtopäätöksiä hän havainnoista tekee.

\aliotsikko{26.6. 1936}

Tänään minua pyydettiin uudestaan munataloon, ja munien joukossa oli pari rikkoutunutta munankuorta. Niiden vieressä oli pieniä turkoosi-ihoisia ihmisvauvoja. He siis lisääntyvät munimalla! Talossa oli myös yksi turkoosi-ihoinen eläimen poikanen. Olisiko yrittänyt päästä herkuttelemaan munilla.

Kylän ulkopuolella näin parin villi-ihmisen harjoittelevan jousiammuntaa. Vanha, kurttuinen villi-ihminen opasti heitä. Näytelmä hämmensi minua. Jos ihminen elää metsässä ja metsästä, eikö hän opi jousiammunnan lapsena? Ehkä jouset ovat täällä uutuus, ja aikuisetkin joutuva harjoittelemaan niillä.

Toisaalta jouset ovat lupaus meidän menestyksestämme. Jos jousipyssyt ovat kaikki, mitä venuslaisilla on, heistä ei ole vastusta meidän tuliasein varustautuneille valloitusjoukoillemme.

Näin myös, kun aitauksesta päästettiin kasvaneimpia tiikerinpoikasia viidakkoon. Kummallista! Eivät venuslaiset ilmeisesti kasvata niitä ainakaan ravinnoksi. Jos taas tiikereillä on uskonnollista merkitystä, niin johan on kumma uskonto, kun pentuja hoivataan kuin lapsia, ja kasvettuaan ne päästetään viidakkoon tuosta vain!

\aliotsikko{26.6. 1936 (jatkuu)}

Illalla toistui näytelmä, jossa villi tuli tiikerin kanssa kylään ja hävisi taloon. Uteliaisuuttani kurkkasin ikkuna-aukosta ja näin mitä luonnottomimman näytelmän. Villi-ihminen, kyläläinen ja tiikeri olivat kaikki kolme sodomalaisissa puuhissa. Matkaamme avaruuden läpi, ja mitä löydämme? Perversiota! Onhan se nyt luonnotonta, että ihminen parittelee eläimen kanssa!

Aloin inhotuksissani kurkkia ikkunaluukuista ja näin villi-ihmisiä lemmenpuuhissa kyläläisten kanssa, villi-ihmisiä yhtymässä tiikereihin ja villi-ihmisen, kyläläisen ja tiikerin kolminparitteluja. Yhdestä luukusta olin näkevinäni kuin kyläläisellä olisi ollut pieni siitin.

\aliotsikko{27.6. 1936}

Kerron prof. Poiroselle eilen näkemistäni luonnottomista akteista, ja hän sanoi sen vahvistavan teoriansa. Kun kysyin, mitä hän oli saanut tietoonsa, hän vastasi, että minullakin oli kaikki tarvittava tieto, mutta en vain osannut tehdä niistä oikeita johtopäätöksiä.

Prof. Poirosen teoria on seuraava:

Tiikerit, kyläläiset ja villi-ihmiset ovat kaikki samaa lajia. Villi-ihmiset ovat lajin naaraita. He kuoriutuvat munista tiikerinpoikasina ja kasvettuaan lähtevät viidakkoon opettelemaan metsästystä eläinmuodossa, vaistojensa varassa. Opittuaan tarpeeksi he koteloituvat ja kokevat muodonmuutoksen villi-ihmisiksi. Tämän jälkeen he ovat sukukypsiä ja toimivat kylän metsästäjinä.

Koiraita taas on kahta laatua: Tiikereitä ja kyläläisiä. Ne eivät koe muodonmuutosta.

Professori viittasi jonkun prof. Mendelin geeniteoriaan, jossa perintötekijöitä kutsutaan geeneiksi. Naarailla on sekä tiikerin että ihmisen geenit. Kyläläisillä vain ihmisen, ja koirastiikereillä vain tiikerin. Kun koirastiikeri ja villi-ihminen parittelevat, syntyy muna, josta kehittyy koirastiikeri. Kun kyläläinen ja villi-ihminen parittelevat, syntyy muna, josta kehittyy kyläläinen, ja kun kaikki kolme parittelevat, syntyy muna, josta kehittyy naaras.

\aliotsikko{28.6. 1936}

Professori on päättänyt ratkaiseensa salaisuuden, joten olemme avaruuslaivassa matkalla Maahan. Olen miettinyt professorin teoriaa, ja alan vähitellen uskoa siihen. Se selittää kaikki havaitsemani asiat niin selkeästi.

Olemme professorin kanssa päättäneet, ettemme Maapallolla hiisku kenellekään matkastamme Venukseen. Mikä seksuaalinen anarkia siitä syntyisi, jos paljastuisi, että on ihmislaji, jolle on luonnollista paritella eläimen kanssa! Ja kuinka naisasianaiset saisivat vettä myllyynsä, jos selviäisi, että on ihmislaji, jossa naiset hoitavat metsästyksen ja miehet lastenhoidon!

Professori on oikeasta toimintatavasta samaa mieltä kanssani, mutta hänen syynsä poikkeavat omistani. Professorin mukaan Maan ihmiset kolonialisoisivat Venuksen jos saisivat tietää avaruusmatkailun mahdollisuudesta ja tuhoaisivat Venuksen alkuperäisen elämän ja kulttuurin tutkimatta sitä kunnolla. Tämä olisi professorin mielestä liian suuri menetys tieteelle. Hänen mukaansa pitää odottaa, kunnes Maapallon ihmiskunta on kehittynyt sen verran, että tiedonjano on korvannut vallanhimon, ja vieraaseen planeettaan osataan suhtautua tieteellisellä uteliaisuudella.


\otsikko{Pesän parhaaksi}
\addcontentsline{toc}{section}{Pesän parhaaksi}

Tanu pysäytti moponsa ja katsoi puuta. Selvästi hedelmää kantava prim-puu. Ja niitä oli kokonainen metsä. Niistä pesä saisi kaipaamiaan vitamiineja. Pesän ruokkiminen perustui maanviljelyyn, mutta heidän viljalajikkeensa oli energiarikas ja vitamiiniköyhä, joten hedelmiä tarvittiin täydentämään ruokavaliota.

Tanun vaistonvarainen reaktio oli täyttää mopon tavarakontti hedelmillä ja kiirehtiä kohti pesää, mutta hän onnistui hillitsemään itsensä. Pesän työnjako oli niin kehittynyt, että tiedustelijan ei tarvitsisi tehdä poimijoiden töitä. Tulisivat sitten joukolla keräämään. Tanu oli ollut sen aikaa ravinnotta, että hän hillitsi alkukantaiset vaistonsa ja söi itsensä täyteen hedelmiä. Merkittyään metsän piirtämäänsä karttaan lähti jatkamaan matkaa.

Tanu oli huomannut, että tuuli tavallista kovempaa ja hän lähti suuntaan, jossa tuuli voimistui. Tuuli yltyi koko ajan Tanun matkatessa eteenpäin, ja jonkun matkaa kuljettuaan hän totesi, että kyseessä oli pyörremyrsky. Tästä täytyisi varoittaa pesää. Kuhnurit ja uudet kuningattaret lähtisivät lennolleen parin päivän päästä, ja pesän lisääntymismahdollisuudet heikkenisivät, jos jonkun niistä lento katkeaisi pyörremyrskyyn.

Tanu kääntyi takaisin.
\newline

\noindent
Mako tunsi kuminpalan osuneen selkäänsä. Joku oli ampunut sen viivottimella. Vaikka aitososiaalisessa pesässä työläiset eivät kilpailleet, kuhnurit kampittivat toisiaan minkä ehtivät.

Luokan edessä vanha työläinen, oppinut, selitti lentämisen aerodynamiikan yksityiskohtia. Mako yritti parhaansa mukaan keskittyä, hänen lisääntymislentonsa onnistuminen oli kiinni siitä, kuinka hän omaksui tiedot. Lisääntymislennolla pitaisi paitsi löytää nuori kuningatar ennen kilpailevia kuhnureita, myös tehdä tähän vaikutus hienoilla lentokuvioilla. Selkään osunut kuminpala oli ikävästi katkaissut oppimisflown.
\newline

\noindent
Saavuttuaan pesään Tanu suuntasi välittömästi oppineiden kortteeriin. Hänen piti varoittaa lähistöllä mellastavasta pyörremyrskystä. Tiedustelijan ja oppineiden tapaamiseen ei liittynyt muodollisuuksia. Aitososiaalisella lajilla, jossa lisääntyminen perustui kuningattareen ja kuhnureihin sekä työnteko steriileihin, kuningattaren munimiin työläisiin, työläisten välisiin muodollisuuksiin ei ollut tarvetta. Kaikilla oli mielessään pelkästään pesän paras, joten sosiaalisia hierarkioita ei tarvittu kanavoimaan kilpailuviettiä.

Tanu näki sääprofeetan ja tunnisti tämän oppilalan puseroon kiinnitetystä pilvenkuvasta. Oppineiden päät olivat hiukan suurempia kuin Tanun pää, mutta muuta fyysistä eroa ei ollut. Oppineiden kehitys omaksi kastikseen oli melko uusi asia lajin evoluutiossa, joten heidän fyysinen olemuksensa ei ollut vielä kunnolla eriytynyt perustyöläisistä.

''Sektorissa B-8 on pyörremyrsky'', Tanu sanoi.

Sääprofeetta katsoi kummaksuen. ''Olet erehtynyt. Tähän aikaan vuodesta ei ole pyörremyrskyjä.''

''Olen varma näkemästäni.''

''Ei. Olet erehtynyt. Mene pois.''

Aitososiaalisessakin lajissa saattoi syntyä erimielisyyksiä siitä, mikä oli pesän paras, vaikkei ollutkaan sellaisia konflikteja, jotka olisivat johtuneet tavoitteiden vastakkaisuudesta.

Tanu tajusi, ettei hänen sanaansa uskottaisi. ''Viipaloikaa sitten aivoni!''

Aivojen viipaloiminen tarkoitti tekniikkaa, jossa vastakuolleen muistikuvat luettiin suoraan hänen aivoistaan. Sitä käytettiin, kun tarvittiin tarkempaa tietoa kuin kieli pystyi välittämään. Lisääntymislennon onnistumisen edestä työläinen antoi mielellään henkensä. Itse asiassa kyseessä ei ollut edes tradeoff. Työläiselle hänen omalla hengellään oli arvoa vain sikäli, kun hengissäpysyminen edisti pesän parasta.

Sääprofeetta pyöritti päätään. ''Viipaloiminen on kallista ja pyörremyrsky äärimmäisen epätodennäköinen. Ei kannata.''

''Kerro edes se, lähteekö kumpikaan uusista kuningattarista sektoriin B-8'', Tanu pyysi.

''Ei lähde.''

Tanu joutui poistumaan.
\newline

\noindent
Oli Tanun lepovuoro. Vaikka raataminen pesän eteen oli Tanun ainoa motiivi, hän oli tehokkaampi, kun hän oli täysissä voimissaan, joten lepovuorot kuuluivat asiaan. Tällä kertaa vain lepovuoro kannatti käyttää johonkin muuhun. Niinpä hän meni kuhnureiden kortteeriin.

Tanu oli löytänyt etsimänsä. Kuhnuri oli hiukan suurikokoisempi kuin Tanu, ja sillä oli selässä siivet.

''Sinäkö teet lisääntymislennon sektoriin B-8?'' Tanu kysyi.

Mako katsoi työläistä. ''Kyllä. Entä sitten?''

''Siellä on pyörremyrsky.''

''Oletko varma? Siitä ei ole ollut virallista varoitusta.''

''Tein tiedustelumatkan sinne, ja tiedän mitä näin. Oppineet eivät uskoneet minua.''

Mako oli dilemman edessä. Hän tiesi, että oppineet tekivät parhaansa hänen lisääntymislentonsa eteen, mutta entä jos se ei ollut tarpeeksi? Lisääntymislento oli hänen elämänsä tarkoitus, se mitä varten hän oli opiskellut koko ikänsä. Lisääntymislennon piti onnistua.

''Kiitos varoituksesta. Minun pitää päättää, mitä teen.''
\newline

\noindent
Tanun lepovuoro oli ohi. Edessä oli pidempi tiedustelumatka, joten hän meni werd-työläisen luo ja täytti mopon tavarakontin rautaishunajalla. Werd-työläiset olivat niin erikoistuneita, ettei niillä ollut tietoisuutta. Niiden ruumis oli erikoistunut sulattamaan ravintoa ja tiivistämään sen ravinteet rautaishunajaksi sekä varastoimaan sitä.

Sen jälkeen Tanu käynnisti moponsa ja huristeli kohti tuntematonta.
\newline

\noindent
Oli kuhnureiden lisääntymislennollelähtöaika. Samaan aikaan muista pesistä uudet kuningattaret lähtisivät lennolle ja parittelisivat kuhnureiden kanssa.

Pesän katolla oli parinkymmenen kuhnurin lisäksi myös kaksi uutta kuningatarta, jotka lähtisivät lisääntymislennolle hiukan myöhemmin. Niillä oli vatsapuolellaan kassit, jotka pullistelivat kirjoista. Niihin oli koottu kaikki pesän tietotaito, joka oli muihin pesiin verrattuna korkealla tasolla. Näin niiden perustamien pesien oppineet eivät joutuisi aloittamaan tyhjältä pöydältä.

Työläinen, lentoonlähtövirkailija, piti kuhnureille lyhyen puheen, jossa hän muistutti kuhnureita pitämään mielessä pesän parhaan ja olemaan kampittamatta toisiaan lisääntymislennon aikana. Muiden pesien kuhnureita tulikin kampittaa.

Sen kummemmitta seremonioitta kuhnurit levittivät siipensä ja lähtivät lentoon, kukin itselleen määrättyyn sektoriin. Vaikka kuhnureiden lähettäminen oli yksi niistä asioista, joiden eteen työläiset uurastivat, työläisiä ei ollut seuraamassa seremoniaa. Kyseinen päämäärä oli niille niin itsestäänselvä, ettei sitä tarvinnut pönkittää julkisilla lentoonlähdöillä.

Mako lähti kohti sektoria B-8. Ajatukset risteilivät hänen mielessään. Hän ei pelännyt kuolemaa, lisääntymislennon jälkeen hän kuitenkin kuolisi. Mutta jos pyörremyrsky murskaisi hänen mahdollisuutensa paritella… Se olisi katastrofi. Niinpä Mako odotti, että pesä oli poissa näkyvistä ja vaihtoi suuntaa.

\otsikko{Huutopussi}
\addcontentsline{toc}{section}{Huutopussi}

''Markku, tuu pelaamaan'', Jarno sanoi.

''En mä'', Markku vastasi.

''Miksi et?'' Jarno suostutteli.

''No kun mä oikeastaan olen töissä'', Markku vastasi.

''Siltä näyttää!'' Hanne sanoi pisteliäästi.

Hanne ajatteli, että Markku oli joka tapauksessa vain vetelehtimässä. Toisaalta Markku ärsytti Hannea, joten Hanne ei välttämättä toivonut Markun osallistuvan samaan peliin kanssaan.

Matematiikanlaitoksen opiskelijahuoneessa oli menossa loputtomat huutopussipelit. Yksi pelaaja oli juuri lähtenyt luennolle, ja Markkua suostuteltiin pelaamaan. Pelaajat vaihtuivat useinkin kesken pelin.

''Jos mä nyt sitten.'' Markku istui pöytään, jossa jo valmiiksi istuivat Jarno, Hanne ja Kirsi. ''Mikä on pistetilanne?''

''Teillä on 220'', Kirsi sanoi, ''ja meillä 260.''

Jarno alkoi sekoittamaan kortteja, ja saman tien Pekka huusi sohvalta: ''Reaalifunktion derivaatalla on pisteessä raja-arvo. Miten todistetaan, että funktio on siinä pisteessä derivoituva?''

''Käytät väliarvolausetta erotusosamäärään'', Markku huikkasi. ''Se on ihan helppo todistus.''

Hannea ärsytti. Markusta kaikki matematiikka oli helppoa, ainakin puheiden tasolla. Markku olikin jatko-opiskelija. Hanne itse oli toisen vuoden opiskelija ja tähtäsi matematiikanopettajaksi. Hannen matematiikanopiskelu tökki, ja hän vietti päivät opiskelijahuoneessa huutopussia pelaten.

Kortit jaettiin ja huudot saattaisivat alkaa.

''Kahdeksankymmentä'', Hanne huusi.

''Sata'', Markku korotti.

Huutopussissa oli ennen varsinaista korttien pelaamista huutokauppa. Korkeimman huudon tehnyt puoli sai vaihtaa kortteja ja näin sai etua varsinaisessa pelissä.

''Satakymmenen'', Kirsi huusi.

''Satakaksikymmentä'', Jarno huusi.

''Satakuusikymmentä'', Hanne huusi.

''Viisi'', Markku vastasi. Ilmaus tarkoitti viiden pisteen korotusta sataankuuteenkymmeneenviiteen.

Seurasi Hannen ja Markun tarjouskilpailu korttien vaihtamisoikeudesta. Kumpikin korotti vuorollaan minimit, viisi pistettä.

Kun näin oltiin edetty Hannen kahdensadan pisteen tarjoukseen, Markku katsoi Hannea voitonriemuisesti ja huusi: ''Pas!'' Markku oli ilmeisesti sitä mieltä, että oli saanut Hannen huutamaan liian korkealle, eikä tämä saisi kerättyä varsinaisessa pelissä kahtasataa pistettä.

Hanne katsoi myrtyneenä Markkua ja ajatteli: ''Kyllä minä sille näytän!''

Hanne ja Kirsi, joukkuetoverit, vaihtoivat keskenään kolme korttia, ja vaihdon jälkeen näytti siltä, että joukkeella ei ollut muita pariskuntia kuin ristipariskunta. Se antaisi 60 pistettä, ja tikeistä oli mahdollista saada 160 pistettä. Jotta Hannen joukkue saisi vaaditut 200 pistettä, vastustajille saisi antaa vain 20 pistettä.

Korttien pelaaminen alkoi Hannen joukkueen dominoinnilla. Huutopussi oli tikkipeli, jonka erikoissääntönä oli se, että valtti määräytyi kesken korttien pelaamisen, kun jompi kumpi joukkue julisti, että heillä oli käsissään pariskunta, kuningas ja kuningatar samaa maata.

Hanne oli päättänyt voittaa pelin. Itse asiassa voitto ei niinkään kiinnostanut Hannea, vaan ennemmin se, että saisi Markun joukkueen häviämään. Markku oli niin ärsyttävä, kun hän aina leveili matematiikantaidoillaan.

Lopulta jako päättyi. Hannen joukkue oli saanut kerätyksi tasan 200 pistettä, ja Markun joukkue sai 20.

Kirsi sanoi: ''Meillä on 460, ja Markulla ja Jarnolla 240.''

Hanne oli tyytyväinen. Peli meni poikki 500 pisteestä, joten Markun häviö oli vain 40 pisteen päässä.

Silloin Raisa sanoi sohvalta: ''Hanne, oletko ajatellut tenttiä Logiikka I:n? Olen katsonut vanhoja tenttejä, ja joka tentissä on aina tehtävänä semanttinen puu. Kun opettelee semanttisen puun, saa jo puolet läpäisyyn vaadittavista pisteistä.''

Markku vastasi: ''Se on helppo kurssi. Ei sitä kannata tärpeillä vetää.''

Hannea ärsytti. Hän oli oppinut lukionopettajaltaan laulun lausekkeiden sieventämisestä, joka loppui ''Summasta ei saa supistaa.'' Hän oli ajatellut, että valmistuttuaan hän laulaisi sitä oppilailleen, mutta hänen opintoihinsa ei kuulunut matematiikkalauluja. Sitä vastoin olisi pitänyt osata kaiken maailman semanttisia puita ja väliarvolauseita.

Ja Markulla oli maisterintutkinto. Hannelle itselleen opintoviikot eivät karttuneet. Opiskelijahuoneessa vitsailtiin, että huutopussin peluusta sai negatiivisia opintoviikkoja, ja niitä Hanne oli keräillyt runsaasti.

Kortit jaettiin. Hanne sai hyvät kortit, paljon kuninkaita ja kuningattaria, yksi ässä.

Huudoista korkeimmaksi jäi Markun 220. Hanne epäili, että Markku oli tahallaan huutanut liian korkealle. Jos huutokaupan voittajaosapuoli sai kortteja pelatessa kaikki tikit, vastustajat saivat miinusta vaikkei huutokaupan voittajaosapuoli olisi saanutkaan huutamaansa pistemäärää. Hanne arveli Markun tähtäävän tähän. Kun vastustajat olivat lähellä viidensadan pisteen rajaa, oli tärkeintä saada heidän pistemääräänsä vähennettyä.

Markku ja Jarno vaihtoivat kolme korttia, ja korttien pelaaminen saattoi alkaa. Markku otti aluksi tikin tikin perään. Parin tikin jälkeen hän kysyi: ''Herttapuolikasta?''

Markulla itsellään oli siis herttakuningas tai herttakuningatar, ja hän kysyi, oliko joukkuetoverilla pariskunnan toista jäsentä. Herttapariskunnasta saisi 100 pistettä, ja se tarkoittaisi sitä, että heidän olisi mahdollista kerätä huudettu pistemäärä.

''Ei'', Jarno vastasi.

Markku jatkoi tikkien ottamista muttei saanut julistetuksi yhtään pariskuntaa. Hannesta vaikutti siltä, että jaossa kumpikin puoli saisi miinusta, Markun puoli siitä, etteivät he saisi huutamiaan pisteitä ja Hannen puoli siitä, etteivät he ottaisi yhtään tikkiä.

Alettiin pelata viimeistä tikkiä. Hannella oli kädessään ristikymppi, toiseksi korkein risti. Huutopussissa kympit tulevat arvojärjestyksessä heti ässän jälkeen.

Markku pelasi ristiseiskan. Hanne kiljaisi voitonriemuisena. Hän saisi viimeisen tikin, ristiässä oli mennyt jo aiempiin tikkeihin. Hanne voittikin tikin, ja koska tikissä oli toinenkin kymppi, tikki oli 40 pisteen arvoinen. Kumpikin kymppi oli 10 pisteen arvoinen, ja viimeisen tikin voittamisesta sai 20 pistettä. Vaaditut 500 pistettä tulivat täyteen.

Hanne katsoi Markkua voitonriemuisena. Hän oli voittanut mokoman elviksen.

''En minä näille miinus professoreille pärjää'', Markku sanoi hilpeästi ja poistui pöydästä sohvalle.

Hanne oli myrtynyt. Hän olisi tahtonut nähdä tappion kyyneleitä Markun silmissä, mutta tälle häviö ei näyttänyt merkitsevän mitään.

\otsikko{Ikoni}
\addcontentsline{toc}{section}{Ikoni}

{\em Josefiina jätti maallisen kehonsa ja kohosi ylöspäin. Autuuden tunne hänen sielussaan kasvoi vähä vähältä ja hän lähestyi sen lähdettä. Kirkkaus kasvoi, kunnes hän oli lähellä sitä. Sitten hän paistatteli kirkkaudessa ja autuudessa.

Musta sielu lähestyi Josefiinaa. ''Jalmari'', Josefiina tunnisti.

''Sitähän minä aina sanoin, että jos Jumala on olemassa, hän on julma sadisti'', Jalmari valitti. ''Ei tarvinnut kuin miettiä Vanhaa Testamenttia.''

''Väärässähän sinä olit'', Josefiina sanoi.

''Tämä kirkkaus korventaa'', Jalmari valitti.

''Niin, kun sielusi ei eläessään valmistautunut ottamaan vastaan Jumalan armoa'', Josefiina sanoi. ''Sinulla oli liian kiire sen kommunismisi kanssa.''

''Pitihän sitä rakentaa paratiisia maan päälle'', Jalmari vastasi.}
\newline

\noindent
Pyry avasi oven ja astui tupaan. Nyt tuo tupa olisi hänen, ensimmäinen asunto, jonka hän omisti. Pyry oli irtisanonut vuokrasopimuksensa Helsingissä ja päättänyt paeta maalle. Tai kirkonkyläksihän paikalliset tätä sanoivat. Pieni mökki Tuusniemellä.

Pyryn mummo Josefiina oli kuollut ja jättänyt Pyrylle asuntonsa ja kymmenentuhatta euroa rahaa. Suunnilleen samaan aikaan Pyryn tutkimusapurahakausi yliopistolla oli loppunut eikä hän ollut saanut sille jatkoa. Niinpä Pyry oli päättänyt lähteä Helsingistä. Kymmenellätuhannella eläisi jokusen kuukauden, ja kyllä sen jälkeen uusia tulonlähteitä jostain keksisi.

Pyry käveli peremmälle ja tuli keittiöön. Pöydällä oli lappu.

''Rakas Pyry. Pidä pirutaulu visusti tallella äläkä päästä sitä käsistäsi. Tulet kohtaamaan kaikenlaisia houkutuksia ja kiusauksia. Pidä visusti huoli, ettet lankea niihin tai kohtalosi on kurja. T: Josefiina.''

Pyry ajatteli hymähdellen, että mummo oli aina ollutkin uskovainen. Ateistina Pyryn oli vaikea ottaa varoituksia vakavasti. Tehkööt uskovat keskenään mitä lystäävät, mutta Pyryä heidän tapansa eivät koskisi. Mutta paholaistaulu alkoi kiinnostaa Pyryä. Miksi hurskaalla Josefiinalla oli sellainen?

Pyry ryhtyi etsintätoimiin toden teolla, ja piirongin alalaatikosta löytyi puulevy, jolle oli taidokkaasti maalattu kuva paholaisesta. Se oli kuin ikonimaalarin siveltimestä, paitsi että aihe oli ennemmin epäpyhä kuin pyhä. Mummo olikin ollut ortodoksi, Karjalan evakoita.

Paholaisikoni kiehtoi Pyryä. Vaikka hän suhtautuikin uskontoihin suvaitsevaisesti, saatanallisella ikonissa oli sellaista ateistille sopivaa kapinahenkeä, ja Pyry laittoi ikonin makuuhuoneen seinälle.
\newline

\noindent
Illemmalla Pyry lähti kyläkauppaan. Ruoka oli vähissä.

Kun Pyry tutustui kaupan valikoimiin, hän havaitsi, että juuri mitään hänen lempielintarvikkeitaan ei ollut. Ei kookosmaitoa, vihercurrytahnaa. mozzarellatikkuja tai light-energiajuomia. Niinpä Pyry otti ostoskoriinsa HK:n sinistä ja muikkuja.

Kaupan täti oli kylläkin vetävä. Uhkeapovinen, noin nelikymppinen nainen. Pyry itse oli kymmenen vuotta nuorempi, eivätkä milffit olleet häntä ennen kiehtoneet. Jokin kaupan tädissä kuitenkin pisti Pyryn silmään, eikä hän edes kiinnittänyt huomiota tämän vasemmassa nimettömässä olevaan sormukseen.

Kassalla kaupan täti vinkkasi Pyryn takahuoneeseen. Siitä olikin aikaa kun Pyry oli viimeksi saanut. Viime vuodet hän oli keskittynyt matematiikan tutkimukseen.

Takahuoneessa kaupan täti avasi työmekkoaan ja Pyry pääsi tutustumaan uhkeisiin nelikymppisen lolloihin. Sitten Pyry nosti tätin pöydälle - siinä oli tekemistä, koska tätille oli jo tullut painoa - ja veti tämän pikkarit kinttuihin. Sitten parimme yhtyi.
\newline

\noindent
{\em Josefiina juoksi Kammekan tupaan. ''Ryssä ja Suomi ovat tehneet rauhan!''

Kammekka sai parrakasta päätään nostettua pari senttiä tyynystä. ''Niinkö?''

Josefiina jatkoi: ''Mutta Karjala on luovutettu ryssälle. Meidän on pakattava kimpsumme ja jätettävä kotiseutumme. Aikaa ei ole hukattavaksi.''

''Minä olen niin sairas etten pysty lähtemään'', Kammekka sanoi. ''Mutta kutsupas Liisa tänne. Minulla on sinulle ja hänelle asiaa.''

Kohta Liisa ja Josefiina seisoivat Kammekan luona.

Kammekka puhui nuorille naisille. ''Katsopas Josefiina tuon lipaston alalaatikosta, siellä on kaksi ikonia.''

Josefiina teki työtä käskettyä.

''Ota sinä Liisa Jumalanäidin kuva. Se on pyhin koskaan maalaamani ikoni. Ja sinä Josefiina saat paholaisenkuvan. Pidä sitä visusti tallessa äläkä anna periksi synnille. Ikoni tulee houkuttelemaan sinua.''}
\newline

\noindent
Pyry oli kävelemässä kotiin Miettisen rouvan luota. Naismarkkinoilla Pyryllä riitti kysyntää. Tuntui, että hän kävi duunailemassa kaikki Tuusniemen varatut rouvashenkilöt.

Teinityttö käveli vastaan ja pysäytti Pyryn. ''Hei etkö sinä ole Hesasta?''

''Kyllä.''

''Onko sulla pilvee? Eikö kaikki Hesassa polta pilvee?''

Pyry tajusi tilaisuutensa tulleen. Perintörahat eivät riittäisi ikuisesti, mutta jos hän alkaisi vastaamaan kylän kannabishuollosta, massia tulisi. Pyry ei itse ollut koskenut huumeisiin, mutta hänen tuttavapiirinsä Stadissa oli laaja.

''Mä voin hommata.''

Pyry soitti pari puhelinsoittoa, ja kaverinkaveri lupasi postittaa hänelle kahdellatuhannella eurolla hasista.

Illalla Pyry oli tavalliseen tapaansa netissä. ''Jumala nussii parrulla lihavaa Neisyt Maariaa'', Pyry kirjoitti erään uskonnollisen yhdyskunnan keskustelupalstalle. Pyryä kristityt olivat alkaneet ärsyttämään toden teolla, ja niinpä hän viettikin illat kirjoitellen nettiin uskonnonvastaisia vihaviestejä. Samoin kylän kirkko oli alkanut tuntumaan hänestä vastenmieliseltä, ja riippumatta siitä, mikä oli kulloinkin lyhyin reitti, Pyry kiersi kirkon aina kaukaa.
\newline

\noindent
Pyry astui koronamaski päässään Kaavin, Tuusniemen naapuripitäjän, pankkiin. Hän käveli tiskille ja osoitti kassaneitiä pistoolireplikalla. ''Rahat tai henki.''

Kassaneiti sulloi muovikassin täyteen seteleitä. Siitä saisi hyvin massia. Kannabiskauppa Tuusniemellä oli alkanut vetämään, mutta se ei riittänyt Pyrylle. Hän halusi rikastua nopeammin.

Kun Pyry poistui pankista, hän näki pihalla poliisiauton. Pyry juoksi varastamaansa autoon, ja seurasi hurja takaa-ajo pitkin syrjäteitä. Siinä mentiin tuhatta ja sataa hiekkateillä, mutta kuin ihmeen kaupalla Pyry sai karistettua poliisit kintereiltään.
\newline

\noindent
{\em Kammekka kaivoi uutta kuoppaa huussia varten. Vaikka hän olikin menestynyt ikonimaalari, hän halusi huolehtia tarpeistaan itse.

Kammekka katsoi kaivamaansa kuoppaa ja sen vieressä olevaa multakasaa. Hän ajatteli, että kun maata otettiin kasaksi, se oli pois toisesta paikasta, jossa oli kuoppa. Kammekan mielessä kävi, että sama varmaan pätisi pyhyydellekin. Kun pyhyys keskittyisi yhteen paikkaan, se ilmenisi epäpyhyytenä toisaalla.

Kammekka tajusi keksineensä juuri periaatteen, jolla hän saisi maalattua mestariteoksensa. Tai oikeastaan kaksi, joista vain toinen olisi se varsinainen mestariteos.}
\newline

\noindent
Pyry oli ajamassa Suvilahdelle. Se oli pieni kylä Pohjois-Karjalassa, Venäjän rajan pinnassa. Hän tapaisi siellä Venäjän mafian edustajia ja he sopisivat yhteistyökuvioista, kovien huumeiden ja ilotyttöjen välittämisestä Tuusniemelle.

Pyry ajatteli, että muutettuaan Tuusniemelle hän oli saanut kehitettyä menestyksekkään uran lain nurjalla puolen. Hänen mielessään kävi, että hänen elämänsä oli jollain tavoin tyhjää, mutta hän hylkäsi ajatuksen heti. Hän oli menestyvä rikollinen, ja siitä sieti olla ylpeä.

Kun Pyryn auto lähestyi Suvilahtea, matkanteko alkoi hänestä tuntumaan yhä vastenmielisemmältä. Hänen päätäänkin alkoi särkeä ja häntä alkoi yököttää. Lopulta hän totesi matkanteon toivottomaksi ja pysähtyi Kolmekkalan Nesteellä, parinkymmenen kilometrin päässä Suvilahdesta.

''Haloo, Vladimir puhelimessa.''

''Se on Pyry terve. Suunnitelmiin tuli muutos.''

''Mitä spedeilyä tämä on?''

''Tavataankin Kolmekkalan Nesteellä.''

''Selvä.''

Pyry jäi odottamaan mafian miehiä, ja lopulta he saapuivat. He veivät Pyryn huoltoasemalta syrjemmälle ja hakkasivat tämän pahanpäiväisesti. Pyry jäi verisenä makaamaan ojaan. Mafian miesten kanssa ei pelleillä edes sen vertaa, että tapaamispaikka muutettaisiin.
\newline

\noindent
{\em Kelpin ukon lonkkaa oli alkanut kolottamaan ja muutenkin keho kremppasi. Niinpä hän meni paikalliseen tsasounaan, rukoushuoneeseen, ja rukoili terveyttä Jumalanäidin kuvan edessä. Vähitellen kaikki kivut ja kolotukset hävisivät hänen ruumiistaan.

Suvilahtelaiset ovat poikkeuksellisen pitkäikäisiä.}

\otsikko{Incel}
\addcontentsline{toc}{section}{Incel}

''Ei täältä ketään löydä'', Kalle ajatteli. Kalle oli etsimässä naisseuraa internetin deittipalstalta ja lähetellyt kaikille vähänkään kiinnostaville naisille lähestymisviestejä. Kukaan ei vastannut takaisin. Mies, jonka elämä pyöri tietokonepelien pelaamisen ympärillä ei kiinnostanut ketään.

Sitten Kalle huomasi punaisen täplän postilaatikkoikonin yläkulmassa. Joku oli lähettänyt hänelle viestin.

''Torjuntaviesti varmaan'', Kalle ajatteli, mutta avasi viestin kuitenkin.

''Pillua vailla?'' viesti kuului. Kalle katsoi viestin lähettäjän profiilia, ja siinä oli kuvankauniin naisen valokuva. Naisella oli tummat, aaltoilevat hiukset. Tekstiä profiilissa ei ollut.

Kalle ajatteli, että kyseessä oli varmaan feikkiprofiili. Ei tuon näköinen nainen voisi olla kiinnostunut Kallesta. Kuitenkin uteliaisuus sai voiton, ja Kalle päätti lähettää vastausviestin. Eihän sillä mitään häviäisi.

''Sitäkin.''

Hetken päästä nainen vastasi: ''Mä voin auttaa sua saamaan pillua.''

''Onko tämä jonkun bordellin mainos?''

''Ei.''

''Mitä mun pitää tehdä?''

''Jos haluat mun apua pillun saamiseen, sun pitää vain sulkea silmäsi ja hengittää syvään.''

Tämä alkoi kuulostaa liian oudolta. Kalle ajatteli, että nainen oli sekaisin. Mahdollisuus saada seksiä kuitenkin houkutteli. Kalle ajatteli lähettää viestin ''Tehty'', mutta sitten huvikseen sulki silmänsä ja hengitti syvään.

Siinä samassa Kalle kuuli nuoren naisen alttoäänen päänsä sisällä: ''Mä teen susta vastustamattoman naisille. Lähde yökerhoon.''

Kalle ajatteli, että ei tämä enää tavalliselta nettikusetukselta vaikuttanut. Nigerialaiset spämmerit eivät puhuneet uhriensa päiden sisällä. Olisiko kyseessä jonkunlainen henkimaailman juttu? Toisaalta se, ettei kyseessä ollut nettikusetus nosti todennäköisyyttä, että hän oikeasti saisi pillua. Ehkä ääntä kannattaisi totella.
\newline

\noindent
''Kato tota'', ääni Kallen pään sisällä sanoi. ''Eikö olekin nätti? Mee puhumaan sille.''

Kalle oli totellut ääntä ja mennyt yökerhoon. Hän ei tuntenut kaupungin yökerhoja, mutta oli kavereiltaan kuullut, että Club 007 oli pinnalla. Kalle oli katsonut otsatukkaista, muodokasta tyttöä, ja nyt ääni tyrkytti sitä Kallelle.

Kallea arvelutti mennä puhumaan tytölle. Sellainen ei kuulunut hänen tapoihinsa. Ääni kuitenkin usutti Kallea, ja tämä rohkaistui.

Hyvä, että Kalle oli ehtinyt sanoa ''Moi'', kun tyttö jo roikkui Kallen kaulassa. Kalle ajatteli, että hyvinhän tämä menee. Kalle yritti keksiä jotain fiksua sanottavaa - hän oli tosiaan kokematon naisasioissa - mutta ennen kuin Kallen empiminen näkyi ulospäin, tyttö alkoi pusuttelemaan ja puhumismahdollisuudet menivät.

Tytön luona tyttö alkoi heti riisuutua, ja Kalle teki mallin mukaan. Sitten tyttö halasi Kallea ja otti tämän jäykistyneen mulkun käteensä. Heti kun Kalle tunsi puristuksen mulkkunsa ympärillä, Kalle tunsi kehonsa nytkivän ja nestettä purkautuvan mulkkunsa päästä. Hän oli saanut ennenaikaisen siemensyöksyn.

Kuin noiduttuna - tai ''kuin'' on väärä sana, Kalle oli sananmukaisesti noiduttu - Kalle syöksyi tytön keittiöön ja veti fileerausveitsen telineestä. Sitten Kalle ryntäsi tytön luo ja alkoi hakata tätä veitsellä. Rintoihin, kasvoihin, käsiin. Veri suihkusi ja tytön kirkuminen täytti ilman. Kun tyttö heitti henkensä, Kalle tunsi jotain lämmintä syöksyvän sisäänsä.

Kalle katsoi tytön elotonta ruumista hölmistyneenä. Hänestä tuntui, että puukottaessan hän ei ollut hallinnut itseään.

Silloin Kalle kuuli taas äänen puhuvan päänsä sisällä: ''Seuraava kerta seksiä menee varmasti paremmin. Tuo oli vain alkukankeutta. Emme olekaan esittäytyneet: Olen Lilith ja elän ihmisten elämänvoimasta. Meidän diilimme on selvä: Minä autan sinua saamaan seksiä, ja sen jälkeen minä saan hoitosi hengen.''

Ääni jatkoi: ''Seurustellahan sä et voi, mutta miksi ostaa koko lehmä, jos vain haluaa lasin maitoa?''
\newline

\noindent
Naisia oli ollut satoja. Kalle oli onnensa kukkuloilla. Nyt hän sai seksiä niin paljon kuin halusi. Lilith teki hänestä vastustamattoman ja tappoi naiset jälkikäteen. Jo toisella kerralla Kallen stamina sängyssä oli alkanut olla sitä luokkaa, että hän oli saanut nautintonsa.

Laihoja, muodokkaita, pitkiä, lyhyitä, nuoria, milffejä. Kukaan nainen ei voinut vastustaa Kallen vetovoimaa. Tietokonepelit edelleen täyttivät Kallen päivät, mutta nyttemmin illat kuluivat seksin merkeissä. Tai siis seksin ja tappamisen merkeissä. Pari kerta Kalle oli vaihtanut asuinkaupunkiaan. Lilithin voimat tekivät kiinnijäämisestä epätodennäköistä, mutta ei mahdotonta.
\newline

\noindent
''Kato tota'', ääni Kallen pään sisällä sanoi. ''Sillä on tissit, perse ja vyötärö. Sähän aina sanot, että naiset, joilla on kaikki kolme, ovat maailman kahdeksansia ihmeitä.''

Kalle istui kahvilassa. Hän oli todentotta havainnut, että jos naisella oli jättiläismäiset tissit ja perse, tällä todennäköisesti oli myös sen verran vatsaa, ettei vyötärö kaventunut. Toisaalta yhden illan suhteet olivat alkaneet tympimään Kallea. Seksiinkin kyllästyy, jos sitä on ylenmäärin. Oikeastaan Kalle kaipasi aikaa, jolloin hän oli pystynyt kuudentoista tunnin tietokonepelisessioihin ilman, että pakollinen ravintolakierros oli keskeyttänyt pelin.

''Emmä jaksa'', Kalle sanoi.

''Kato nyt sitä'', ääni jatkoi. ''Hyvin säilynyt kolmeviitonen. Sähän aina sanot, että milffit on parhaita, kun ne tietää mitä haluaa.''

''Mä alan kyllästyä tähän koko touhuun'', Kalle huokaisi.

''Vai niin'', ääni sanoi.

Siinä samassa Kalle tunsi valtavan kivun vatsassaan. Jo minuutin päästä Kallesta alkoi tuntumaan siltä, ettei hän jaksaisi kipua yhtään kauempaa.

''Mene juttelemaan sille, niin kipu katoaa'', ääni sanoi.

Kalle nousi mennäkseen naisen pöytään, ja kipu katosi heti. Naisen pöydässä Kalle sanoi: ''Mentäskö teille pitämään hauskaa?'' Kalle oli varma, että innottomuus paistoi hänen äänestään.

''Äläs oli noin masentunut'', nainen sanoi. ''Meillä vois olla tosi hauskaa. Mut pitää ottaa hotellihuone. Mun mies ja lapset on kotona.''

Niin parimme poistui hotelliin. Nainen pusutteli ja hali Kallea koko matkan, ja Kalle vastaili hellyydenosoituksiin innottomasti.

Hotellihuoneessa nainen alkoi kiihkeänä heittämään vaatteita pois.

''Emmä jaksa panna'', Kalle sanoi mielessään äänelle. ''Tee sä vain temppusi.''

Niin Lilith otti Kallen kehon taas kerran valtaansa ja sai Kallen vetämään puukon povarista.

\otsikko{Arkkulankylä}
\addcontentsline{toc}{section}{Arkkulankylä}

Kärrypolulla moponi eturengas osui kuoppaan, ja kaaduin. Siinä minä makasin pöllämystyneenä maassa kiroten Pappa-Tunturiani, jonka olin ostanut tyyli ennen tarkoitusta -periaatteella. Ehkä olisi sittenkin pitänyt suorittaa nuoruudessani ajokortti, niin en kauppareissuni eivät olisi kaksipyöräisen varassa. Tai ehkä ei olisi pitänyt muuttaa maalle. Ehkä laten lipittäminen trendikahviloissa olisi sittenkin ollut pienempi paha kuin mopo-onnettomuudet.

Yhtäkkiä näin vieressäni naishahmon. Hän ei sopinut miljööseen. Meikkaamaton, kuten maalaisrouvatkin, mutta hän oli pukeutuut punaiseen ponchoon, ja hänellä oli roikkuvat korvakorut, jonossa jotain kiiltäviä oransseja suorakulmiota. Muovia ne eivät olleet, se ei olisi sopinut kuvaan, mutta materiaalista en muuten ollut varma.

''Mä asun tuossa vieressä'', nainen sanoi. ''Tarvitsetko apua?''

''Polveen sattuu.''

Nainen katsoi polvea. ''Se paranee yrttihauteella. Mennään meille, niin voin laittaa sellaisen.''

''Mutta tuo sinun moposi pärinä on infernaalinen'', nainen jatkoi. ''Pystytkö sammuttamaan sen? Se ei sovi maaseudun rauhaan.''

Polvi ei ollut pahasti vammautunut, joten lenkkasin pari askelta mopolle ja sammutin moottorin. Samalla ajattelin, että oli naisella romanttinen kuva maaseudusta. Paikalliset huudattivat täällä traktoreita, autoja ja moottorisahoja minkä ennättivät.
\newline

\noindent
Naisen koti oli kuin Ultra-lehden sisustusliitteestä. Energiakristalleja, mystisiä temppeleitä esittäviä julisteita ja itämaisten jumalpatsaiden näköisiä veistoksia. Yrttihaude polvessani oli vienyt kivun hetkessä, ja istuimme keittiön pöydän ääressä litkimässä yrttiteetä.

''Mä olen Isabella'', nainen sanoi. ''Muutin tänne, että olisin lähempänä luontoa.''

''Mä olen Markku'', sanoin. ''Vähän samansuuntaiset muuttomotiivit oli mullakin. Halusin kaupunkia pakoon.''

''Niin, kaupungit ovat niin teknillisiä ja kaupallisia'', Isabella sanoi. ''Mä tykkään enempi henkisistä arvoista.''

''Joo, siltä tää sisustus näyttääkin.''

''Mä järjestän täällä voimaantumisretriittejä'', Isabella sanoi. ''Ja pyrin itse kasvattamaan ruokani.''

''Mä taas olen matemaatikko'', sanoin. ''Differentiaaligeometriaa. Ja tulin maalle, kun periaatteessa matematiikan kannalta on sama, missä niitä probleemoja miettii.''

''Tule joskus meidän retriittiin. Saisit vähän enemmän henkisiä voimavarojasi ja luovuuttasi käyttöön mekaanisen matematiikan vastapainoksi.''

''Mutta matematiikka on luovaa'', protestoin. ''Mulla on parhaillaan mietinnässä probleema, jossa mulla on suoria, jotka eivät ole suoraviivaisia. Geodeesejä, kuten matemaatikot sanovat. Niistä muodostuu 5-ulotteiselle monistolle kolmio, ja mun pitäisi todistaa, että sen kulmien summa on 156 astetta.''

''Tosta mä en ymmärrä hölkäsen pöläystä'', Isabella sanoi. ''Mutta teet siis luovaa matematiikkaa. Hyvä Jumalatar, onko sellaistakin?''

Tässä vaiheessa tajusin, että olimme tiiviisti tuijottaneet toisiamme silmiin koko keskustelun ajan. Välillämme oli selvästi kemiaa, vaikka Isabella minua kymmenen vuotta vanhemmalta vaikuttikin. Toisaalta nelikymppinen nainen ei vielä ollut mikään ikäloppu, ja hörhöilystään huolimatta Isabella vaikutti suvaitsevaiselta. Oli hyväksynyt silmää räpäyttämättä luovan matematiikan olemassaolon. Itse olin huomannut, että sillä ei ollut niinkään väliä, millaisia aatteita kumppani kannatti, kunhan hän ei kannattanut niitä niin fanaattisesti, ettei olisi sallinut omia aatteitani minulle.

''Jumalatar?'' kysyin. ''Sellaistako palvot?''

''Muinoin Euroopassa palvottiin yleisesti Jumalatarta ennen kuin miehiset uskonnot, Zeus, Jupiter, Odin, myöhemmin kristinusko, syrjäyttivät Jumalattarenpalvonnan'', Isabella luennoi. (Luennoivat naiset ovat seksikkäitä.) ''1600-luvulla kristityt polttivat viimeiset Jumalattaren palvojat noitina. Me sitten ollaan yritetty rekonstruoida Jumalattarenpalvontaa.''

Maaseudun mittapuulla Isabella oli älykkö, vaikka hänellä oma historiankirjoitus tuntuikin olevan. Ehkä matemaatikolla ja uuspakanalla olisi mahdollisuuksia ystävyyteen ja enempäänkin täällä jyväjemmareiden keskellä, missä entisajat tarkoittivat sadan vuoden takaista agraari-Suomea.
\newline

\noindent
Isabellan yrttihaude oli parantanut polveni ennätysajassa. Oli hänellä selvästi jotain oikeasti toimivaakin tietoutta yrteistä, vaikka Jumalattareen tai matriarkaaliseen menneisyyteen en uskonutkaan.

Olin parhaillaan kylän ainoassa kahvilassa nautiskelemassa oluttuopillista. Koffia, tietysti, mikä herätti minussa ristiriitaisia tunteita. Kotimaiset bulkkilagerit eivät ole suosikkioluitani, vaikka miljoonan olutmerkin pubit edustivatkin sitä kulttuuria, jota olin tullut maalle pakoon.

Yhtäkkiä Isabella astui baariin, ja paikalla olevat pari kanta-asiakasta heittivät häneen epäilyttäviä silmäyksiä. Isabella otti kahvin ja istui vapaaseen pöytään. Siirryin hänen viereensä.

''Olin käymässä postissa'', Isabella sanoi. ''Tai asiamiespostihan täällä on.''

Edellisen tapaamisen kemia oli selvästi tallella. Silmämme naulituivat heti toisiinsa.

''Mä taas olen tutustumassa ilmapiiriin'', sanoin.

Viereisessä pöydässä kanta-asiakaat keskustelivat siitä, että kylän laitumilta oli jo useamman viikon ajan löytynyt lehmiä kuolleena.

''Tällä kylällä on jotekin huonot värähtelyt'', Isabella sanoi. ''Niinkuin tuo lehmäjuttukin.''

''Mistä siinä on kyse?''

''Laitumilta löytyy silloin tällöin kuolleita lehmiä'', Isabella sanoi. ''Niiden veret on imetty kuiviin, ja niiden kehossa on jotain imujälkiä.'' Isabella jatkoi kuiskaten: ''Jotkut täällä epäilee minua syypääksi.''

Baariin astui ympäripäissään oleva mies, joka huikkasi Isabellalle: ''Sä et kuule tiedäkään, mitä on ollut ennen sinun Jumalatartasi.''

''Kuule'', Isabella sanoi rauhallisella äänellä. ''Jumalatar on ikuinen.''

Mies katsoi Isabellaa vihaisesti ja kaivoi pullon taskustaan. Puolen litran Alkon pullo, mutta ilman etikettiä, ja jotain kirkasta nestettä sisällä.

Mies otti huikan pullostaan ja baarin kassamatrona sanoi hänelle: ''Kuule Niilo, menepä pois. Täällä ei juoda omia.''

Mies katsoi baaria halveksuen ja poistui.

Kassamatrona osoitti sanansa minulle: ''Niilo on kylän juoppo. Kiusankappale, mutta tujua pontikkaa se tekee. Mun mies sanoo, että mistään ei saa sellaisia kännejä kuin Niilon pontikasta.''

''Eikö nimismies jahtaa pontikantekijöitä?'' kysyin.

''Pari kuukautta sitten tänne tuli uusi nimismies'', kassamatrona selitti minulle kuin lapselle. ''Alussa se yritti käräyttää Niiloa, mutta nykyään on kuin nimismies pelkäisi häntä.''

Kassamatrona jatkoi: ''Samanlainen juoppo se Niilon isäkin oli. Mutta rahaa sillä jostain tuntuu olevan.''
\newline

\noindent
''Aikamoiselta kakofonialta tuo minun korvaani kuulostaa'', Isabella sanoi.

Isabella oli yllättäen tullut luokseni käymään, ja olin esitellyt hänelle taitojani sähkökitaran kanssa. Matemaattinen ja musikaalinen lahjakkuus kulkevat usein käsi kädessä, ja olin treenannut käteni nopeiksi Fenderini otelaudalla. Tyyiltään soittoni oli tilutusta, nopeaa sooloilua korkeilla taajuuksilla. Soitin yleensä improvisoiden, ja improvisoidessani pääsin usein tilaan, jossa minusta tuntui, kuin joku korkeampi voima olisi sanellut minulle, kuinka minun pitää soittaa.

Yngwie Malmsteen, kiistelty kitarasuuruus, oli suurin esikuvani. Tilutus on tosiaan harvojen suosiossa, mutta ilokseni kiinnitin huomiota siihen, että Isabella oli sanonut ''minun korvaani'' eikä tyrmännyt musiikkiani absoluuttisesti.

''Saanks mä arvata?'' kysyin. ''Sä et sitten tykkää espressostakaan.''

''No en. Se on minulle liian vahvaa.''

''Mä laitan sitten meille cappuccinot. Kahviahan sä kuitenkin juot?''

''Joo. Kofeiinista en ole onnistunut pääsemään eroon.''

Vähän ajan päästä istuimme keittiön pöydän ääressä siemaillen cappuccinoja, ja Isabella kysyi: ''Muistatko vielä sen lehmäjutun, josta sanoin?''

''Joo.''

''Nyt se on siirtynyt ihmisiinkin.''

''Ihanko totta!'' kauhistuin.

''Joo'', Isabella vakuutti. ''Kylän raitilta on löytynyt kuollut lapsi, veret kuiviin imettynä.''

''Kauheaa.''

''Tällaisina hetkinä nainen toivoo, että hänellä olisi mies.''

En keksinyt mitään sanottavaa. Istuimme jonkun aikaa hiljaa, ja pari kertaa Isabella vaikutti siltä, kuin hän olisi halunnut sanoa jotain, mutta olisi viime hetkellä päättänyt jättää sanomatta.

Nousin hiukan ja suutelin Isabellaa. Hän vastasi suudelmaan. Sitten nousin hiukan enemmän syleilläkseni häntä, mutta Isabella pysäytti minut.

''Rakastelu sopii minulle'', Isabella sanoi. ''Mutta meidän on ensin puhdistettava mielemme.''

Isabella laittoi jotain suitsukkeita palamaan, ja imelä, eksoottinen tuoksu valtasi talon. Sitten istuimme vastakkain lattialle risti-istuntaan. ''Tyhjennä mielesi ja keskity tähän hetkeen'', Isabella sanoi. Laitoimme kämmenet vastakkain ja mutisimme mantraa ''Ommmmmm..'' tuijottaen toisiamme silmiin.

En tietenkään uskonut siihen, että tällainen oli tarpeen ennen seksiä, mutta leikin mielelläni mukana. Ei myönnytysten tekeminen intiimeissä suhteissa ole minulle mikään ongelma. Ja onhan kuka tahansa mies valmis pelleilemäänkin hiukan saadakseen pillua.

''Nyt sä voit olla mulle Jumala'', Isabella sanoi lopulta. ''Niin mä olen sulle Jumalatar.''

Suitsukkeenhajussa ryhdyin riisumaan väljää, värikästä paitaa Isabellan yltä…

Sängyssä (tai siis tarkalleen ottaen lattialla) Isabella oli paremmasta päästä. Hän oli miellyttävä yhdistelmä passiivisuutta ja miellyttämisenhalua. Itse en tosin koskaan ole ymmärtänyt, miksi naisten pitää toteuttaa naiseuttaan heittäytymällä passiivisiksi lemmenasiossa, mutta en tietenkään odota täydellisyyttä keneltäkään missään asiassa. Isabella ei myöskään antanut minun kommunikoida toiveitani sanallisesti, vaan hänen mielestään meidän piti antaa kehojemme puhua. Mutta kaiken kaikkiaan, kyllä tällaisella seksillä tulisi toimeen vaikka loppuelämänsä.
\newline

\noindent
''Nyt on mun vuoro esittää sulle musiikkia'', Isabella sanoi.

Olin tullut Isabellan luokse vastavierailulle. Olen yleensä skeptinen uusien suhteiden suhteen, mutta nyt minusta tuntui, että minun ja Isabellan jutusta saattaisi tullakin jotain.

Isabella kaivoi kaapista rummun, joka näytti saamelaisten noitarummulta, sekä siihen T:n mallisen, luisen rumpukapulan.

''Tää on saamelaista shamaanirummutusta'', Isabella sanoi. ''Me ollaan rekonstruoitu se.''

''Okei'', sanoin.

Istuimme lattialle, ja Isabella ryhtyi rummuttamaan. Yleensä hän tuntui rummuttavan aika satunnaista rytmiä, mutta tietty rytminpätkä toistui aina joskus hänen rummutuksessaan. Minulla oli olo, kuin Isabella olisi jättänyt tuon rytminpätkän aina kesken samasta kohti. Jostain syystä minulla oli mielessäni kirkkaana, kuinka rytmi jatkuisi. Musiikkihan ei ole mielivaltaisia säveliä peräkkäin, vaan sille, miten musiikki voi jatkua kustakin kohdasta on säännöt. Ne eivät tietenkään ole mitään yksikäsitteisiä sääntöjä, jotka naulitsevat kaiken paikalleen, mutta minulla oli olo, kuin olisin yhtäkkiä tajunnut musiikin korkeammat säännöt, jotka määräsivät tuon rytminpätkän jatkon isku iskulta.

Isabella lopetti. ''Mitäs tykkäsit?''

''Tu tum tum tu tu tu tum…'' Luettelin ensin Isabellan rummuttaman rytminpätkän, ja sen jälkeen sille mieleessäni olevan jatkon.

''Toi alku on sellainen, jota aina pitää toistaa shamaanirummutuksessa'', Isabella sanoi. ''Mut toi loppukin kuulostaa tosi hyvältä.''

Sellainen villi idea kävi mielessäni, että alun perin noitarummutuksessa oli ollut koko minun rytmini, mutta lapinnoituuden kuoltua siitä oli jäänyt muistiin pelkästään alku. Otin rummun ja aloin rummuttamaan rytmiä. Se vain jatkui ja jatkui. Vaivuimme transsiin.

Mielessäni välkkyi etäisyyksiä ja kulmia, jotka tavallisesta ihmisistä olisivat vaikuttaneet epäluonnollisilta, vääriltä, mutta jotka minun differentiaaligeometrian harjaannuttamaan mieleeni olivat ymmärrettäviä. Joskus näin väläyksiä historiasta. 1600-luvun noitavainoissa oli tosiaan poltettu viimeiset Jumalattaren palvojat. Sitten mieleni vaelsi ajassa vielä taaksepäin, aina Atlantikseen, Lemuriaan ja Thuleen saakka. Niissä oli ollut tasa-arvoiset kulttuurit, jotka olivat tunteneet universumin salaisuuksia syvemmin kuin yksikään myöhempi kulttuuri. Paleoeurooppalaisten Jumalattarenpalvojien tietous oli ollut vain hajanaisia tiedonsirpalaita noiden muinaisten korkeakulttuurien ymmärryksestä.

Sitten heräsimme. Ennen transsikokemusta olin kannattanut tieteellistä maailmankuvaa. Matemaatikon mieli kiitää kuitenkin työskennellessään usein äärettömyyksissä, enkä ehkä ollut ymmärtänyt, kuinka kaukana kokemusmaailmani oli koko työurani ajan ollut havaintoon luottavista empiirisen tieteen tekijöistä. Nyt kuitenkin äskeinen kokemus oli niin vahvana mielessäni, etten pystynyt kyseenalaistamaan juuri kokemaani.

Isabella makasi shokissa lattialla ja sopersi: ''Jumalatar… oikeasti sillä ei ole sukupuolta… oikeasti se on kaaos…''

Ehkä Isabella oli nähnyt aikaan ennen elämän syntyä, jolloin kahden sukupuolen järjestelmä ei vielä ollut syntynyt geenien tehokasta yhdistelyä varten. Ehkä hän oli tosiaan nähnyt jonkunlaisen alkukaaoksen, jolla ei ole sukupuolta.

Vähitellen Isabella tuli tolkkuihinsa, ja rakastelimme taas. Samat rituaalit toistuivat, joskin sanaton sopeutuminen toistemme toiveisiin sujui tyydyttävämmin tällä kertaa, ja tällä kertaa olimme sängyllä.
\newline

\noindent
Kun olimme lähes toipuneet orgasmin jälkihöyryistä, pihalta kuului kuin pyssynlaukaus. Katsoimme ikkunasta ulos, ja juoppo-Niilo horjui pihalla haulikon kanssa. Hänen vieressään oli jotain, joka salpasi hengityksemme. Niin karmeaa ilmestystä en ole ennen nähnyt.

Se oli kuin orgaanista massaa, tai orgaaninen on väärä sana, orgaanista edeltävää kaaoottista massaa, jossa kupli silmiä ja imukärsiä, ja joitain niin hirvetä osia, ettei niitä voi sanoin kuvata. Se oli kymmenmetrinen ellipsoidi, joka kapeni ja leveni epärytmissä. Sitten se hyökkäsi talomme seinää vasten yrittäen hajottaa sitä.

Isabella istuutui sängylle lootusasentoon. ''Mä yritän hajottaa sen lähettämällä positiivista energiaa.'' Sitten Isabella sulki silmänsä ja alkoi hyräillä mantraa ''Ommmm…''

Minun aivoni toimivat parhaiten stressittömissä ja levollisissa olosuhteissa. Silloin saan tehtyä matematiikkaa, ja sellaisia olosuhteita olin tullut maalta hakemaan. Nyt olin joutunut täysin päinvastaisiin olosuhteisiin. Uhkaavaan tilanteeseen, joka vaati välitöntä toimintaa. Niinpä lamaannuin täysin. Katsoin vain ikkunasta, kun olio hajotti hitaasti mutta varmasti talomme seinää. Niilo huomasi minut ja pui minulle nyrkkiään.

''Toimiiks tää positiivinen energia?'' Isabella kysyi.

''Eipä näytä toimivan'', sanoin.

Ajattelin,että tähänkö elämäni loppuu. Kohtalon ivaa oli se, että juuri kun olin löytänyt mukavan naisen, joutuisin luopumaan tästä ja samalla koko elämästäni.

Silloin näin toisen samanlaisen hirviön tulevan pihaan. Ensi reaktioni oli se, että tilanteen kauhu juuri tuplaantui. Sitten ajattelin, että yksikin hirviö on niin paha, ettei toinen samanmoinen paljoa paina. Sitten näin ilokseni jotain: Uusi hirviö kävi Niilon kimppuun. Kymmenet imukärsät painautuivat Niilon ihoon, ja hänen päänsä retkahti elottomana. Sitten hirviöt kävivät toistensa kimppuun.

Imukärsät, silmät ja vielä kauhistuttavammat osat vilisivät, kun hirviöt taistelivat. Lopulta ne tuhosivat toisensa yhtaikaa niin, että piha oli täynnä kaaoottista massaa, joka makasi hievahtamatta.

''Avaa silmäsi'', sanoin Isabellalle ja selitin tilanteen.

Halasimme ja rentouduimme. Puhuimme tilanteesta, ja ajattelimme, että transsillamme on pakko olla jotain tekemistä Niilon ilmestymisen kanssa. Ehkä olimme saaneet tietää jotain, mitä emme olisi saaneet tietää. Mutta pihallamme oli ruumis ja kaaoksen kuonaa. Niitä emme saisi yksin piilotettua. Puhuimme asiasta ja päätimme ilmoittaa virkavallalle. He eivät uskoisi tapahtumia, ja emme tienneet, syytettäisiinkö meitä Niilon kuolemasta.

Nimismies saapui, ja yllättäen meitä ei syytetty mistään. Niilo oli uhkaillut samanmoisen hirviön kera nimismiestä, ettei tämä käräyttäisi Niiloa pontikankeitosta, joten nimismies oli vain tyytyväinen Niilon kuolemasta ja lupasi haudata asian.

Mietimme, mitä oli tapahtunut, ja tulimme siihen tulokseen, ettei Niilo tietenkään ollut saanut pidettyä kurissa hirviötä, jonka kanssa hän oli nimismiestä uhkaillut, ja hirviö oli alkanut tappaa karjaa. Tuo hirviö oli ilmeisesi se sama, joka oli jälkimmäisenä pihaamme tullut. Onneksi hirviöillä ei ollut tuntunut olevan sen vertaa järkeä, että olisivat kyenneet yhteistyöhön.
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä kävimme kaikki kolme Niilon talossa, ja löysimme päiväkirjan, joka oli tuhrustettu täyteen juopon huteralla käsialalla. Se vahvisti arvelumme, ja lisäksi meille selvisi, {\em että Niilo oli juonut pitääkseen aivonsa kaaoottisessa tilassa, koska hänen sukunsa oli aina palvonut alkukaaosta.}

\otsikko{Grrrl Power}
\addcontentsline{toc}{section}{Grrrl Power}

Kaupungin portista ajoi sisään panssarivaunu. Rynnäkkökiväärein aseistautuneet vartijat yrittivät tulittaa sitä, mutta luodit kimpoilivat vaunun panssareista. Lopulta vartijat joutuivat hyppäämään panssarivaunun edestä pois. Kun vaunu oli ajanut kaupungin sisäpuolelle, se pysähtyi.

Petri oli ollut toimittamassa askareitaan, ja lukuisten muiden kaupungin asukkaiden kanssa pysähtynyt seuraamaan tätä näytelmää. Oliko kaupunkiin saapunut aavikolta uusi uhka? Petri katsoi jännittyneenä, kun panssarivaunun luukku aukesi. Sieltä nousi vaunun päälle nuori nainen, jolla oli vyöllään kaksi sädepistoolia, yksi kummallakin lonkalla. Tank topissa, skottiruutuminihameessa ja repeilleissä verkkosukkahousuissa nainen näytti vaaralliselta, ja niin, hemmetin seksikkäältä.

Nainen astui panssarivaunun päältä alas. Yleisö, vartijat mukaanluettuna, seurasi jännittyneenä. Sattumalta nainen osui metrin päähän Petristä, ja tämä sai lapsellisen päähänpiston. Seksuaalinen ahdistelu oli kaupungissa synneistä suurin, mutta Petri ajatteli, että jos moista amatsonia puristaisi perseestä, se olisi sankarillinen teko. Naisen niukka pukeutuminen houkutti siihen, ja sädepistoolit vyöllä tekivät tempauksesta vaarallisen.

Heti,kun Petrin käsi oli koskettanut naisen persettä, hän huomasi olevansa polvillaan maassa. Petrin kasvoihin oli työntynyt naisen sädepistoolin piippu ja tämän ääni sanoi: ''Pidä sinä neekeri näppisi erossa perseestäni!''

Petri tyrmistyi naisen sanoista. Vaikka hän olikin valkoihoinen ja pilkka oli sinänsä mennyt ohi maalin, hän tiesi, että sana neekeri oli kiellettyjen sanojen listan kärjessä. Ei niin saanut sanoa.
\newline

\noindent
Panssarivaunusta astunut nainen, Reetta, katsoi hämmentyneenä ympärilleen. Vartijat olivat vieneet pois häntä puristelleen miehen, ja Reettaa hämmensi, että vartijat olivat kiinnostuneempia miehestä kuin Reetan saapumisesta tankilla. Sitten univormupukuinen, keski-ikäinen nainen lähestyi Reettaa.

''Olemme pahoillamme, että joudut kaupungissamme heti seksuaalisen ahdistelun uhriksi'', nainen sanoi. ''Lupaamme, että syyllistä rangaistaan ankarasti.''

Nainen jatkoi: ''Mutta sinunkin käytöksessäsi on huomautettavaa. Neekeri on kiellettyjen sanojen listalla, ja jos täällä käytetään sellaisia sanoja, troikka ei saa pidettyä Patrosta kurissa. Et tuntenut tapojamme, joten saat tämän kerran anteeksi, mutta älä toista virhettä.''

''Kiellettyjen sanojen lista? Patros? Troikka?'' Reetta ihmetteli.

''Niin'', nainen sanoi. ''Patros on hirviö, joka uhkaa kaupunkiamme. Troikka koostuu kolmesta viisaasta naisesta, johtajistamme, ja he saavat Patroksen pidettyä aisoissa, jos vältämme kiellettyjä sanoja ja elämme muutenkin siivosti.''

''Mistä minä tiedän, mitkä sanat ovat kiellettyjä?'' Reetta ihmetteli.

''Voit hakea keskusvirastosta kirjan, luettelon kielletyistä sanoista.''

Nainen jatkoi: ''Emme myöskään suvaitse aseita kaupungissamme - vartijat ovat poikkeus, he saavat kantaa aseita - joten joudut luovuttamaan meille panssarivaunusi ja sädepistoolisi kaupungissa oleskelun ajaksi.''

Keskustelu oli hämmentänyt Reettaa. Aavikolla hän pärjäsi. Siellä uhkana olivat vain mutanttihirviöt, ja ne sai pidettyä kurissa sädepistooleilla ja panssarivaunun konekiväärillä. Kaupungeissa Reetta tunsi olonsa orvommaksi. Siellä täällä aavikon keskellä olevissa kaupungeissa oli aina kaikenlaisia käsittämättömiä normeja, joita olisi pitänyt osata noudattaa. Mutanttihirviöitä ei kuitenkaan voinut syödä, joten kaupungeissa piti aika-ajoin käydä täydentämässä muonavaroja.

Tämän kaupungin tavat vaikuttivat Reetasta oudommilta kuin kaupungeissa yleensä, joten ennen kuin hän hankkisi ruokaa, hän päätti luovuttaa aseensa ja kierrellä vähän kaupungissa.

Kun Reetta oli uppoutunut näihin ajatuksiin, ympäriinsä laitetut kovaääniset alkoivat kuuluttamaan: ''Huomio, kansalaiset! Kiellettyjen sanojen listaan on lisätty noin 500 uutta sanaa. Listan sanoista saa keskusvirastosta. Olemme myös julkaisseet etiketin sille, kuinka miehet saavat tehdä romanttisia ja eroottisia aloitteita naisille. 2000-sivuisen etikettioppaan saa hakea keskusvirastosta. Etiketin vastaisista romanttisista aloitteista rangaistaan kansalaisoikeuksien menetyksellä.''

Reetta ihmetteli, kuinka miehet jaksaisivat omaksua 2000-sivuisen etiketin. Ehkä tilanne ajatuisi siihen, että miehet eivät virheen pelossa uskaltaisi tehdä aloitteita, ja naisten mielestä puolestaan aloitteiden tekeminen olisi miesten asia. Reetta ajatteli, että se tarkoittaisi syntyvyyden laskua ja pitkällä aikavälillä kaupungin kuihtumista.
\newline

\noindent
Reetta oli kierrellyt kaupungilla, vaikka hän tyhjien sädepistoolikoteloiden kanssa tunsikin itsensä alastomaksi. Hän oli yrittänyt kysellä ihmisitä kaupungin oloista. Yritykset olivat kilpistyneet siihen, että Reetta oli aina vahingossa sanonut kielletyn sanan, ja keskustelukumppani oli alkanut sättiä Reettaa Patroksen herättämisestä ja troikan vahingoittamisesta. Reetta ajatteli, pitäisikö hänen sittenkin luovuttaa ja hakea se kirja kielletyistä sanoista keskusvirastosta, vaikka ei hän kokonaista kirjaa yhden kaupunkivisiitin takia viitsisi opetella. Reetta kirosi mielessään, kuinka tavallisesta juttelusta oltiin kaupungissa tehty rakettitiedettä, tai ehkä aivokirurgia olisi osuvampi sana.

Reetta oli myös kiinnittänyt ihmisten ulkonäköön huomiota. Ihmisten vaatteet olivat karkeaa tekoa, mutta heillä oli otsassaan ja oikean käden kämmenselässään hohtava, vihreä kukkatatuointi. Ristiriita hämmensi Reettaa. Vaatteita ei täällä näytetty osaavan tehdä kunnolla, mutta tatuoinnit olivat hi-techiä.

Reetta oli myös kulkenut ohi sellaisesta rakennuksesta, jonka sisältä oli kuulunut kovaäänistä ärjyntää ja murinaa. Kun hän oli kysynyt asiasta vartijoilta, jotka seisoivat rakennuksen oviaukolla, nämä olivat kertoneet, että kyseessä oli vankila, jossa troikka piti Patrosta.

Sitten Reetta näki miehen, joka istui syrjäisen kadun reunassa pää alas painettuna, kädet ohimoilla.

''Mikäs sinun on?'' Reetta kysyi.

Mies nosti päätään, ja Reetta huomasi kaksi asiaa. Ensinnäkin mies oli se sama, joka oli puristellut häntä, ja lisäksi kukkatatuointi miehen otsasta oli kadonnut.

''Menetin seksuaalisen ahdistelun takia kansalaisoikeuteni'', mies sanoi. ''Nyt en voi käydä kaupassa ostamassa ruokaa, enkä edes pääse asuntooni, kun sen lukkokin reagoi menetettyyn tatuointiin. Alkaa olla nälkä, eikä minulla ole paikkaa minne mennä.''

''Odota tässä'', Reetta sanoi.

Reetta meni läheiseen ruokakauppaan ja varasti leivän, makkaran ja pullon vettä. Aavikon asukkaana Reetta oli tottunut tulemaan toimeen epämääräisinkin keinoin, eikä pikkukaupungin kaupan valvontajärjestelmistä ollut hänelle vastusta.

''Tässä.'' Reetta antoi kaupasta hakemansa tavarat miehelle.

''Kiitos'', mies sanoi. ''Autat minua, vaikka loukkasin sinua ahdistelemalla.''

''Tilanne ratkesi sillä, että työnsin pyssynpiipun naamaasi'', Reetta sanoi. ''Ei sellaisen takia ketään nälkään tapeta.''

Mies alkoi tunkemaan ruokaa suuhunsa, ja Reetta puhui miehelle ihmetellen kaupungin omituisia normeja.

Mies, Petri, rohkaistui Reetan sanoista ja päätti antaa piut paut kaupungin etiketeille. ''Haluaisitko panna?''

Nyt, kun mies pyysi lupaa, Reetalla oli toinen ääni kellossa. Hän oli viettänyt kaksi kuukautta aavikolla näkemättä muita miehiä kuin degeneroituneita mutantteja, joten kyllähän häntä panetti. Ja Petri oli Reetasta ihan vetävän näköinen. Petri puolestaan oli huojentunut, kun suorasukaisesta seksialoitteesta huolimatta Patros ei ollutkaan hyökännyt heidän kimppuunsa.

Petri tiesi yhden umpikujan, jonne kukaan ei tulisi, joten parimme poistui sinne, riisuutui ja alkoi puuhailemaan.

Kesken puuhien Reetta havahtui siihen, että oli kuin ihminen olisi juossut pois. Reetta nousi ja katsoi tilannetta. ''Helvetti, se varasti meidän vaatteet.'' Ajattelemattakaan pukeutumista Reetta säntäsi varkaan perään, ja Petri jäi hämmentyneenä kujan perälle.
\newline

\noindent
Varasjahti vei Reetan kaupungin torille, ja kun hän juoksi sen poikki, joukko naisia asettui hänen eteensä. ''Hyi, se tekee itsestään seksiobjektin.'' Naislauma ympäröi Reetan ja alkoi sättiä tätä itsensä esittelemisestä kaikille miehille ja sitä myötä Patroksen heräämisriskin aiheuttamisesta. Sättimisen takana oli varmaan paljon aitoa tuohtumusta, kun alaston Reetta oli rikkonut kaikkia pukeutumisnormeja, mutta osa vihasta varmasti suuntautui siihen, että reippaan aavikkoelämän johdosta Reetan kroppa oli harvinaisen timmissä kunnossa. Sellainen herättää kateutta.

''Joku kyrvänimijä vei mun vaatteet ja mä parhaillaan jahtaan sitä'', Reetta selitti. ''Päästäkää mut jatkamaan jahtia.''

''Se sanoi kyrvänimijä'', kuului väkijoukosta. ''Kielletty, homoja loukkaava sana.''

''Nopeasti, siskot, hakataan se, ennen kuin Patros herää.''

Naislauma hyökkäsi Reetan kimppuun, mutta tällä oli ollut aavikolla rutkasti tilaisuuksia harjoittaa lähitaistelutaitojaan. Niinpä naista kaatui siellä ja täällä, kun Reetta antoi nyrkkiensä puhua. Oli kuitenkin vain ajan kysymys, milloin naiset päihittäisivät Reetan joukkovoimalla.

Yhtäkkiä Reetta näki vieressään risaiseen kaapuun pukeutuneen hahmon, joka kasvoja ei hupun takaa näkynyt. ''Rauhoittukaa, arvon rouvat'', hahmo sanoi. Äänestä Reetta tunnisti puhujan Petriksi.

Tappelu pysähtyi hetkeksi, ja Petri jatkoi: ''Näettekö kuinka se tappelee? Minä sanon, että annetaan sille sädepistoolit takaisin, niin se päihittää Patroksen, ja me vapaudumme.''

''On kiellettyä sanoa, että kukaan muu kuin troikka voi hillitä Patrosta'', kuului yksinäinen ääni väkijoukosta.

''Minä sanon, että tehdään niin kuin kaapumies sanoo'', kuului toinen ääni.

''Kaapumies on vain mies'', kuului nyt.

Naisjoukko huuteli mielipiteitä puolesta ja vastaan, kunnes lopulta Patroksen lyömistä kannattavat äänet pääsivät voitolle. Mentäisiin joukolla troikan hallintorakennuksen eteen vaatimaan, että Reetalle annetaan sädepistoolit ja hänet päästetään Patroksen kimppuun.

Joku toi Reetalle karkeatekoisen tunikan, ja Reetta ajatteli, että suunnitelma sopi hänelle, vaikkei kukaan hänen mielipidettään ollutkaan kysynyt. Hän oli aavikolla lyönyt pahempiakin hirviöitä, kuin mitä jostain pikkukaupungin vankilasta voisi löytyä.
\newline

\noindent
Väkijoukko Reetta etunenässä marssi hallintorakennuksen eteen. ''Troikka tänne! Troikka tänne!'' väkijoukko messusi. Reetta antoi muiden hoitaa huutamisen.

Kolme keski-ikäistä, pyylevää naista saapuikin parvekkeelle. ''Mitä nyt?''

''Antakaa Reetalle hänen sädepistoolinsa, niin hän hoitelee Patroksen!'' väkijoukko huusi.

''Tuo on pyhäinhäväistystä'', troikka vastasi. ''Vain me osaamme käsitellä Patrosta.''

''Sädepistoolit Reetalle, sädepistoolit Reetalle'', väkijoukko messusi.

''Varokaa'', troikka huusi. ''Jos jatkatte, Patros nousee.''

Väkijoukko kuitenkin jatkoi messuamistaan. Troikka yritti vedota siihen, ettei yksi villi tyttö maailman pahinta hirviötä pystyisi hoitelemaan, mutta väkijoukko jatkoi Reettaa tukevien iskulauseiden huutamista.

Lopulta troikan oli alistuttava. Reetta sai sädepistoolinsa ja marssi Patroksen vankilaan. Ovella Reetta kuunteli hetken Patroksen mylvintää ja murinaa, mutta astui rohkeasti sisään.

Sisällä Reetta hämmästyi. Vankila olikin tyhjä halli, jonka eräässä nurkassa oli kasettinauhuri. Mitään hirviötä ei ollutkaan. Ärjyntä ja murina kuului kasettinauhurista. Reetta meni sen luokse ja painoi stop-nappia. Ärjyntä lakkasi. Siinä samassa Reetta kuuli ääntä takaansa.

Sädepistoolit ojossa Reetta kääntyi ja näki troikan naiset, jotka osoittivat häntä lonkalla pidetyillä laserkivääreillä.

''Tiedät nyt salaisuutemme'', eräs troikan naisista sanoi, ''joten sinun on kuoltava.''

Siinä Reetta ja troikka osoittelivat tarantinomaisesti pyssyillä toisiaan. Reetan aivot kävivät ylikierroksilla. Hän ei ehtisi ampua kaikkia kolmea, ennen kuin joku troikasta ampuisi hänet. Toisaalta, jos hän joka tapauksessa kuolisi, kannattaisi myydä henki niin kalliilla kuin mahdollista. Kyllä hän yhden heistä hoitelisi ennen kuolemaansa.

Reetan katse oli tiiviisti uhkaajiensa liipasinsormissa. Hänen sädepistoolinsa osoittivat kahta troikan jäsentä. Silloin Reetta näki vasemmanpuoleisen troikan jäsenen liipasinsormen puristuvan, ja Reetta antoi sädepistooliensa laulaa. Yksi. Kaksi. Kolme. Hän oli odottanut osumaa, joka olisi lopettanut hänen oman ampumisensa, mutta sellaista ei ollut tullut. Sitä vastoin kaikki kolme troikan jäsentä makasivat lattialla kuolleina Reetan sädepistoolien jäljiltä. Reetta oli hämmentynyt.

Reetta meni tutkimaan ruumiita, ja totuus selvisi hänelle. Troikan jäsenet olivat olleet kokemattomia aseenkäyttäjiä, eivätkä he olleet tajunneet, että varmistin pitää ottaa pois päältä, ennen kuin liipasimen painamisesta on hyötyä.
\newline

\noindent
Kun Reetta astui rakennuksesta ulos, väkijoukko hurrasi. He olivat kuulleet ärjynnän lakanneen ja ajattelivat Patroksen kuolleen. Hurraa-huutojen lomasta Reetan oli vaikea saada puheenvuoroa, mutta lopulta hän onnistui.

''Ei siellä mitään hirviötä ollut'', Reetta huusi väkijoukolle. ''Patros oli kusetusta, jolla troikka piti teitä vallassaan. Nyt troikkakin on kuollut.''

Yleisö oli ensin hämmentynyt, menihän heidän maailmankuvansa uusiksi, mutta lopulta he tajusivat Reetan vapauttaneen heidät ja jatkoivat hurraa-huutoja.

Koska vanhat hallitsijat olivat kuolleet, Reettaa pyydettiin uudeksi hallitsijaksi. Reetta oli kuitenkin sitä mieltä, että kaupungeissa oli niin paljon normeja ja sääntöjä, että hänen paikkansa oli aavikolla. Väkijoukko pyysi, että he edes saisivat järjestää juhlat Reetan kunniaksi. Reetta suostui, kunhan mitkään normit eivät juhlien aikana pätisi.

Selvisi, että troikka oli rohmunnut itselleen parhaat palat kaikesta ruuasta, joten heidän varastoistaan riitti juhlien tarpeiksi. Reetta juhli yhden illan ja toipui kaksi päivää ankarasta bailauksesta.

Oli tullut aika ajaa panssarivaunulla auringonlaskuun. Reetta pyysi ruokatarvikkeita mukaansa, sitä vartenhan hän oli alun perin kaupunkiin tullut.

''Paljonko me kannetaan sinulle ruokaa?'' Petri kysyi.

''Tankki täyteen!'' Reetta vastasi.

\otsikko{Kabbalistista rituaalimagiaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Kabbalistista rituaalimagiaa}

Markus katsoi kädessään olevaa kirjaa. Se oli nahkaan sidottu, ja sivut olivat kellastuneet. Kuluneet kirjaimet kannessa sanoivat ''Kabbalistinen rituaalimagia.'' Antikvariaattikierros oli vihdoin tuottanut tulosta. Rituaalimagiaoppaita olisi löytänyt esoteerisista kirjakaupoista uutenakin, mutta Markus ei uskonut, että massatuotetut taikaoppaat toimisivat. Mutta nyt hänellä oli ajan patinoima harvinaisuus, jonka opeilla hän voisi pistää elämänsä uuteen uskoon.

Markus maksoi viisikymppiä kirjasta ja kotona alkoi katsella, mitä rituaalimaagin uraan tarvittaisiin. Mustalla kankaalla peitetyn alttarin saisi tehtyä helposti vaikka Ikean piirongista, ja Markuksen sisko harrasti käsitöitä. Hän saisi tehdä maagikonkaavun. Kylpyamme rituaalikylpyjä varten onneksi Markuksen vuokrakämpässä oli.

Sitten tarvittaisiin vielä neljää elementtiä symbolisoivat esineet. Pikari vettä symbolisoimaan, sauva tulta symbolisoimaan, kiekko, jossa oli viisisakarainen tähti maata symbolisoimaan ja tikari ilmaa symbolisoimaan. Mitä mystisen näköisempiä esineet olisivat, sitä helpompaa maagin olisi virittäytyä loitsimisen vaatimaan tunnelmaan.

Antiikkiliikekierroksen tuloksena Markus löysikin hienon tikarin ja pikarin. Sauvan, se oli vain 20 cm pitkä, ja kiekon hän teki itse puusta puukäsityökerhossa. Kiekko oli lakattua puuta, ja pentagrammi oli poltettu siihen kolvilla. Näiden neljän esineen lisäksi hän teki vielä puukäsityökerhossa taikasauvan, jossa oli eri arkkienkeleitä symbolisoivia väriraitoja.
\newline

\noindent
Markus työskenteli tiskaajana ravintolassa, joka uskoi käsityöhön myös astioiden puhdistamisen osalta. Ylityötunteja oli kertynyt sen verran, että saattoi olla tulossa mätkyt. Veroilmoitukseen Markus oli laittanut vähennyksinä runsaat käytettyjen kirjojen hankintansa. Olivathan ne tulonhankkimiskustannuksia, koska hän ei olisi jaksanut tiskata, jos mielessä ei olisi voinut pyöritellä samalla kirjoista luettuja ajatuksia.

Markus kuitenkin tiesi, että verovirkailijat eivät välttämättä ymmärtäisi tiskaajan työn vaatimuksia, ja niinpä Markus ensimmäisenä loitsunaan päätti tehdä veroilmoitustaan vahvistavan taian. Markus laittoi hajustetun kylvyn ja puhdistautui. Sitten hän laittoi kaavun päälleen ja neljää elemettiä edustavat esineet alttarille yhdessä valkoisten kynttilöiden kanssa.

Loitsiminen koostui siitä, että taikasauvalla tehtiin erilaisia kuvioita ilmassa, pentagrammeja, ruumiinosia siunaavia liikkeitä, sekä elementtejä edustavia esineitä siunaavia liikkeitä. Samalla sanottiin taikasanoja kuten ''Jod he vau he'', ''Mih kal'', ''Ah men'' ja niin edelleen. Markus oli kiinnittänyt huomiota siihen, että kaikilla taikasanoilla tuntui olevan yhteys vanhaan testamenttiin. Esimerkiksi ''Jod he vau he'' olivat kirjaimet JHWH. Joskus Markus kulki alttarin ympäri siunaten kaikki ilmansuunnat.

Vartin loitsimisen lopuksi tehtiin taikasauvalla ilmaan suuri ylösalaisin oleva pentagrammi ja sanottiin samalla ''Lu sed fer''. Kirja oli painottanut, että tämä lopetus oli erityisen tärkeä, koska loitsuun piti valjastaa sekä hyvän että pahan voimat.

Sitten vain verotuspäätöstä odottelemaan.
\newline

\noindent
Pari päivää myöhemmin Markus huomasi jonkun valkoisen möykyn kylppärinsä seinässä. ''Hometta!'' Markus ajatteli. Hän irroitti möykyn ja vei sen roskiin. Samalla hän ajatteli olevansa onnekas kun asui vuokralla. Home olisi vuokranantajan päänsärky eikä hänen. Vuokranantajalleen hän ei tietenkään ilmoittanut möykystä, ettei hän joutuisi muuttamaan remontin alta.

Hetken päähänpistosta Markus kävi myös ostamassa esoteerisesta kirjakaupasta ''Ritual Magick'' -teoksen. Hän halusi piruuttaan katsoa, kuinka loitsukaavat olisivat vääristyneet siirtyessään antikvaarisesta helmestä massamarkkinointipokkariin. Sanan ''magick'' väärinkirjoitukselle hän naureskeli. Ikään kuin oikeinkirjoitusvirhe tekisi taikuudesta tehokkaampaa.

Kirjojen vertailu osoitti, että massamarkkinointiteoksessa jokainen taikomissessio aloitettiin vähäisellä suojautumisloitsulla, joka puuttui Markuksen käyttämästä teoksesta. Siinä sitävastoin oli lopussa ''Lu sed fer'' -osuus, joka taas puuttui massamarkkinointiversiosta. Muutoin loitsukaavat olivat identtisiä.

Sitten verotuspäätös tuli, ja Markus ärtyi huomatessaan, ettei hänen magiansa ollutkaan purrut. Mätkyjä oli tuhat euroa. Eikö verokarhu yhtään ymmärtänyt, millaista mentaalista stimulaatiota tiskaajan työ vaati? Markus sisuuntui ja laati valituksen. Senkin hän vahvisti loitsulla, joka oli aika samanlainen kuin alkuperäinekin loitsu. Tälläkin kertaa hän seurasi antikvaarisen kirjansa loitsukaavoja, olihan kirja paljon maagisemman näköinen kuin massamarkkinointipokkari.
\newline

\noindent
Pari päivää loitsimisen jälkeen Markus huomasi taas möykyn kylppärin seinässään, isomman tällä kertaa. Taaskin Markus vei sen roskiin.

Sitten tuli verottajalta vastaus valitukseen. Valitus ei ollut mennyt läpi. Nyt asioista oli tullut henkilökohtaisia. Olisi ehkä ollut helpompaa loitsia rahat mätkyjen maksamista varten, mutta Markus oli päättänyt selättää verokarhun. Markus etsi taikaoppaastaan mielenhallintaloitsun ja päätti loitsia verovirkailijan mielen omaan hallintaansa.

Seurasi taas loitsimissessio, joka satunnaisesta tarkkailijasta olisi näyttänyt samalta kuin edellisetkin, joskin taikasanojen yksityiskohdat ja taikasauvalla tehdyt kuviot erosivat edellisistä kerroista. Markus myös teki kuvioista niin isoja kuin pystyi ja lausui taikasanat niin käskevällä äänellä kuin osasi. Ehkä se vahvistaisi loitsun tehoa. Loitsu loppui taas Lu sed ferin siunaksen pyytämiseen. Ainakaan välitöntä tehoa ei loitsulla kuitenkaan ollut.

Pari tuntia loitsimisen jälkeen Markus havaitsi asunnossaan jotain kummaa, voimakasta hajua, kuin hautaholvissa. Home tuli mieleen, ja hän meni kylppäriinsä. Seinässä oli taas möykky, tällä kertaa vielä isompi,ja sen pinnassa oli reikä. Kuin haju olisi purkautunut sen sisältä. Nyt Markus tajusi, että möykky oli ilmestynyt aina loitsimisen jälkeen.
\newline

\noindent
Markus alkoi tutkia kumpaakin taikaopastaan. Hän yritti löytää loitsun, joka kumoaisi taikomisen sivuvaikutuksena syntyneen hajun. Massamarkkinointipokkarista ei löytynyt mitään sopivaa. Nahkaan sidotusta taikaoppaasta löytyi selitys, että loitsimisen tuloksena voi syntyä poikkeavia aistiärsykkeitä sekä loitsu, jolla ne pystyi häivyttämään. Tähän loitsuun vain tarvittiin kuollut ihmisen ruumis.

Markusta arvelutti lähteä kaivelemaan hautausmaita, ja niinpä hän etsi netistä rituaalimaagien keskustelupalstan. Hän lähetti sinne kysymyksen, kuinka rituaaleissa tarvittavat ruumiit on helpointa hommata.

''Musta magia on bannissa tällä palstalla'', tuli vastaus nopeasti. ''Teemme vain valkoista magiaa.''

Musta magia tarkoittaa vahingoittamistarkoituksessa tehtyä magiaa, ja niinpä Markus vastasi, että hän tarvitsee ruumista hajunkarkoitusrituaaliin.

Aika nopeasti tuli chattipyyntö nimimerkiltä Mageel, ja hän pyysi Markusta selittämään koko homman. Markus selitti.

''Tuo kirja on demonin juoni päästä maailmaamme'', Mageel vastasi kuultuaan selityksen. ''Jos olisit tehnyt ruumisrituaalin, demoni olisi siirtynyt ruumiiseen, ja nyt meillä olisi demoni kuljeskelemassa ympäriinsä.''

''Mitä kirjaa te sitten käytätte?'' Markus kysyi.

''Ritual Magick on hyvä perusteos.''

Nyt Markus oli hämmentynyt. Markuksen halveksuma massamarkkinointipokkari olikin siis oikeiden rituaalimaagien suosiossa.

''Jos magiaopas on niin helposti löydettävissä'', Markus ihmetteli. ''Niin miksei rituaalimagia sitten ole yleisessä tiedossa?''

Mageel selitti, että nykyään esoteeriset piirit suhtautuvat esoteerisiin oppeihin eklektisesti, soveltaen palan sieltä, palan täältä. Rituaalimagian kaavoja täytyy seurata pilkulleen, että ne toimisivat, ja tähän harvat tajusivat ryhtyä.

''Mutta demoni on silti saamassa jalansijaa asunnossasi'', Mageel sanoi. ''Ja se täytyy karkoittaa. Missä asut?''

Paljastui, että sekä Markus että Mageel asuivat pääkaupunkiseudulla, ja Mageel lupasi tulla Markuksen luokse karkoittamaan demonin.

Markusta hävetti hiukan, kun hän ei ollutkaan saanut magialla parannettua elämäänsä. Sitä vastoin hän oli aiheuttanut sotkun, jonka muut joutuisivat siivoamaan. Demonista kuitenkin piti päästä eroon, joten Markus antoi osoitteensa Mageelille.
\newline

\noindent
Mageel saapui Markuksen luokse, ja hän paljastui kuusikymppiseksi, pienikokoiseksi ja puolikaljuksi herrasmieheksi. Ystävällisesti hän kuitenkin suhtautui Markukseen, vaikka tämä olikin magiakokeiluillaan sotkenut asioita. Mageel ja Markus kävivät rituaalikylvyssä ja pukeutuivat kaapuihin.

Mageel laittoi Markuksen alttarille omat elementtejä symbolisoivat esineensä. Ne olivat hienompia kuin Markuksen, kiekkokin oli viininpunaiseksi maalattu, ja siinä oli kullanvärinen pentagrammi. Kun esineet olivat alttarilla, ne yhtäkkiä syttyivät tuleen. Metallinen pikarikin paloi tuhkaksi.

''Tuo on sen demonin tekosia'', Mageel sanoi. ''Laita siihen omat esineesi tilalle.''

Markus laittoi siihen neljä omaa esinettään, ja nekin paloivat. Hetken päästä esineiden tilalla alttarilla oli neljä kasaa tuhkaa.

''Demoni on vahvempi kuin kuvittelin'', Mageel sanoi. ''Pitää tehdä alttarin suojausloitsu.''

Mageel huitoi alttarilla taikasauvallaan ja sanoi: ''Nyt nopeasti jotkut elementtejä symbolisoivat esineet. Ota mitä käteen sattuu.''

Markus juoksi ympäri kämppäänsä haalien esineitä. Tikarin virkaa toimittaisi voiveitsi, pikarin virkaa Mäkkärin pahvimuki, sauvana toimisi kuivunut kuulakärkikynä ja pentagrammi piirrettiin post it -lapulle.

''Saa luvan kelvata'', Mageel sanoi.

Mageel aloitti rituaalin, Rituaali aloitettiin vähäisellä suojausloitsulla, kuten Ritual Magick -kirjassa oli neuvottu. Mageel lausui taikasanoja ja teki taikasauvallaan kuvioita ilmaan. Hänen taikasauvansa kärki jätti ilmaan valojuovan, joka sammui hitaasti. Mageel ei korottanut ääntään, mutta oli kuin se olisi luonnostaan ollut autoritatiivinen.

''Onpa hän mahtava maagi'', Markus ajatteli. Hän ei ollut saanut taikasauvallaan mitään valojuovaa piirrettyä.

Sitten Mageel jähmettyi paikoilleen.

''Demoni on halvaannuttanut minut. Tee nopeasti ilmansuuntien siunausloitsu, se piirtää alttarin ympärille suojapiirin, jonka sisään demoni ei pääse.''

Markus ei muistanut loitsua ulkoa, joten hän joutui turvautumaan lähteisiin. Nahkakantisesta hän olisi löytänyt sen nopeasti, mutta siihen kirjaan hän ei enää uskaltanut turvautua. Massamarkkinointipokkaria Markus joutui selailemaan jonkun alkaa Mageelin hoputtaessa.

Sitten oikea kohta löytyi, ja Markus kulki alttarin ympärillä kirja toisessa ja taikasauva toisessa kädessä tehden ilmaan kuvioita ja lausuen Vanhan Testamentin sanoja. Lopulta suojapiiri oli valmis, ja Mageel jatkoi loitsimista sen sisällä.

Sitten tuli kohta, jossa kummankin maagin piti lausua taikasanoja vuorolukuna. Mageel näytti kirjasta paikan, josta Markuksen piti lukea. Kun Markus katsoi kirjaa, hän tajusi, että kirjaimet pomppivat hänen silmissään eivätkä muodostaneet sanoja. Mageelin piti tehdä loitsu, joka tekisi tämän demonin juonen tyhjäksi. Niinpä Mageel piirsi taikasauvallaan heprealaiset aakkoset, yksi kerrallaan, tulikirjaimin Markuksen silmien eteen.

Lopulta päästiin uudelleen vuorolukuun, ja tällä kertaa Markuskin pystyi lukemaan. Taikurit lukivat taikasanoja vuorolukuna. Repliikki repliikiltä maagien äänensävy muuttui ankarammaksi. Kun luvussa päästiin loppuun, alttarin päälle ilmestyi tulipallo, joka hehkui hetken ja hiipui sitten. Sitten tulipallon paikalle ilmestyi valkoutuinen sarvipäisen, vanhan miehen hahmo, joka hetken päästä hajosi pirstaleiksi.

''Nyt demoni on karkoitettu'', Mageel sanoi voipuneen näköisenä. ''Enää täällä täytyy tuulettaa.''

\otsikko{Käytä intuitiotasi}
\addcontentsline{toc}{section}{Käytä intuitiotasi}

{\em Emmi makasi sängyssä. Oli pimeää. Kohta hänen ystävänsä saapuisi.

Emmin vanhemmat olivat saaneet päähänsä ryhtyä luomuviljelijöiksi. Niinpä he olivat jättäneet työnsä kaupungissa ja ostaneet maatilan. Perhe eli vanhemmat, Emmi ja Emmin isosisko Raisa olivat muuttaneet sinne. Emmin uudessa huoneessa kuitenkin oli vaatehuone, jossa asui jotain.

Emmi kuuli tutut pienet askeleet. ''Avaa mielesi minulle'', ystävä sanoi saavuttuaan sängyn viereen. Ystävä saapui ainoastaan pimeässä, joten Emmi ei ollut koskaan nähnyt sitä. Aina se kuitenkin pyysi Emmiä avaamaan mielensä sille. Emmi ei ihan tiennyt, mitä se tarkoitti, ja se pelottikin vähän Emmiä. Niinpä hän sulki silmänsä ja kohdisti ajatuksia ystävään. Ihan pikkaisen, ettei mieli avautuisi liikaa.

''Lisää, lisää'', ystävä sanoi.

Näytelmä toistui joka ilta. Emmi ei uskaltanut avata mieltään enempää.

''Sinun täytyy luottaa minuun'', ystävä sanoi. ''Olen ystäväsi.''

Ja kyllähän Emmi yrittikin luottaa. Silti pelotti vähän.

Yhden kesän Emmin vanhemmat jaksoivat yrittää luomuviljelyä. Kokemattomilta viljelijöiltä sato epäonnistui, ja perhe palasi kaupunkiin.

Muuton jälkeen Emmin mieleen alkoi nousta pelottavia kuvia, jotka ahdistivat häntä. Emmi kuitenkin oppi sulkemaan kuvat pois tietoisuudestaan ja alkoi pitää ystävää ja koko episodia mielikuvituksen tuotteena. Jotain jäi kuitenkin itämään Emmin mielen perukoille.}
\newline

\noindent
20 vuotta myöhemmin…

''Kuule, Mikon jalkapallojoukkueella on myyjäiset ensi lauantaina'', Raisa sanoi puhelimessa. ''Ja minä olen lupautunut toimimaan siellä ennustajana.''

''Niin?'' Emmi sanoi.

''Mulle tuli este, niin voisitko sinä toimia siellä ennustajana puolestani?''

Emmi ajatteli, kuinka erilaisia hän ja Raisa olivat. Emmi teki filosofianlaitoksella gradua loogisesta positivismista. Raisa sen sijaan oli perheenäiti, joka nyt ilmeisesti toimi ennustajana.

''Enhän minä osaa ennustaa'', Emmi sanoi. ''Enkä edes usko moiseen epätieteelliseen humpuukiin.''

''Sehän on vain leikkiä. Kerätään rahaa lasten turnausmatkaa varten. Ei kukaan oikeasti usko ennustajiin.''

''Mitä minun pitäisi tehdä?''

''Laitat vaan jonkun kimaltelevan huivin päähäsi. Kristallipallon saa laittamalla led-valon lasikuvun alle. Sitten vaan ennustelet mystisellä äänellä mitä mieleen juolahtaa.''
\newline

\noindent
Emmi ei jättänyt mitään puolitiehen. Myyjäisiin oli neljä päivää aikaa. Emmillä olisi aikaa opetella se ennustusmenetelmistä haastavin. Niinpä Emmi lähti ostamaan esoteerisesta kirjakaupasta tarot-kortteja.

Kaupassa myyjä esitteli Emmille tarot-pakkoja. Niitä oli vaikka kuinka monta erilaista. Emmin silmään kuitenkin pisti eräs pakka, replika 1700-luvun tarot-korteista. Kortit olivat rakenteeltaan modernit, muovitetutkin, mutta korttien kuvapuolet oli kopioitu vanhasta pakasta. Tässä pakassa osassa korteista ei ollut kuvia, vaan pelkästään maatunnuksia kortin numeroarvon verran, kuten pelikorteissakin, joskin maatunnukset olivat miekat, sauvat, kolikot ja maljat. Noiden maatunnusten geometriset muodot hivelivät Emmin abstraktiin ajatteluun tottunutta mieltä.

''Sitä on vaikeampi tulkita kuin muita pakkoja, kun kaikissa korteissa ei ole kuvia muistin tueksi'', myyjä sanoi. ''Emme suosittele sitä aloittelijoille.''

Emmi kuitenkin piti päänsä. Hän osti tuon pakan ja sitä varten suunnitellun opaskirjan.

Kotona Emmi havaitsi, että hänen piti opetella 78 kortin merkitykset ulkoa, että hän pystyisi ennustamaan. Emmi oli kuitenkin poikkeuksellisen älykäs ja hyvämuistinen, joten merkitysten ulkoaopettelu onnistui neljässä illassa. Emmi kirjoitti jokaisen kortin merkityksestä pari avainsanaa paperille listaksi, ja niiden opettelu tuntui samalta kuin vieraiden kielten sanojen opettelu lukiossa.
\newline

\noindent
Sitten tuli myyjäiset. Emmi istui pöydän ääressä kimaltelevissa vaatteissa. Emmin mielestä ennustajan tuli olla tumma ja tulinen, joten hän oli huolellisesti peittänyt vaaleat hiuksensa kimaltelevalla huivilla, joka oli sidottu päähän merirosvotyyliin. Kristallipalloa hän ei ollut laittanut, kun hänellä oli tarot-pakka.

Ensimmäinen asiakas saapui ja maksoi viitosen, määrätyn taksan. Emmi sekoitti kortit ja valitsi umpimähkään kymmenen korttia kelttiläinen risti -asetelmaksi. Siinä korttien paikoilla oli monimutkaisia merkityksiä, yksi kortti kuvasi perusongelmaa, toinen omia toiveita ja pelkoja, kolmas ympäristön vaikutuksia ja niin edelleen. Sitten Emmi alkoi tulkitsemaan asetelmaa asiakkaalle. Hän pinnisteli muistaakseen korttien merkitykset ja yhdisteli niitä mielessään.

Kun tätä oli jatkunut varttitunti, valmentaja pyysi Emmin sivuun. ''Sinun täytyy ennustaa nopeammin. Kassa karttuu liian hitaasti, jos käytät puoli tuntia yhteen asiakkaaseen.''

Emmi päätti ennustuksen nopeasti, ja seuraavalle asiakkaalle Emmi jakoi pelkästään kolme korttia, jotka kuvasivat mennyttä, nykyisyyttä ja tulevaa. ''Sinulla on ollut henkilökemiaongelmia työpaikallasi, ja olet nyt saanut potkut.''

''Mistä sinä tiesit!'' asiakas sanoi.

Emmi oli hämmentynyt. Hän oli vain sanonut jotain korttien merkityksiin sopivaa, eikä hän uskonut korteilla olevan mitään relevanssia todellisuuden suhteen. ''Tämä tulevaisuus -kortti kertoo, että headhunter soittaa sinulle lähipäivinä'', Emmi kuitenkin sanoi, kun ennustajan roolissa oli.

Ennustaminen jatkui. Emmi huomasi, että kortit synnyttivät hänen päässään yksityiskohtaisia mielikuvia asiakkaiden menneisyydestä ja tulevaisuudesta. Korttien kirjamerkitykset olivat hyvin abstrakteja elämäntilanteiden kuvauksia, mutta Emmi havaitsi, että hänen mielessään olevat kuvat antoivat lihaa noiden abstraktien luiden ympärille. Erityisesti ne kortit, joissa ei ollut kuvia vaan pelkät maatunnukset tuntuivat synnyttävän Emissä vahvoja mielikuvia. Monet asiakkaat mainitsivat Emmin kuvailleen heidän menneisyytensä ja nykyisyytensä oikein.

Sana kiersi, ja Emmin ennustuspaikan edessä oli jatkuvasti jonoa.
\newline

\noindent
Viikon päästä Raisa soitti.

''Olin viemässä Mikkoa peliin toiselle puolen kaupunkia. Siellä oli myös muita vanhempia, ja monet sanoivat ennustustesi toteutuneen.''

Emmi oli hämillään. Hän oli antanut yksityiskohtaisia ennustuksia, eivätkä ne oikein voineet osua oikeaan sattumalta. Mies, jolle Emmi oli antanut ensimmäisen kolmen kortin ennustuksen pysäytti Emmin kadulla ja kertoi, ettei koskaan olisi uskonut headhunterin soittavan hänelle, mutta niin oli käynyt.

''Induktion ongelma'', Emmi oli alkanut sen jälkeen miettimään. Olemme nähneet joka aamu auringon nousevan, joten pidämme varmana, että aurinko nousee myös seuraavana aamuna. Mitään loogisesti pitävää syytä ei kuitenkaan ole sille, että vastaisuudessa toistuisi sama kuin ennenkin. Kuitenkin ihmiset olettavat näin tapahtuvan, ja tämä ajattelutapa on osoittautunut hedelmälliseksi. ''Ei ole mitään järkevää syytä, miksi ennustusteni pitäisi osua oikeaan'', Emmi ajatteli. ''Mutta siitä, että niin on käynyt usein, voimme induktiivisesti päätellä, että niin käy vastaisuudessakin.''

Emmi alkoi googlettamaan tarot-korteista. Kaikki tarot-saitit tuntuivat olevan yksimielisiä, ettei korteilla ollut maagisia ominaisuuksia. Niiden kuvat ja symboliikka vain herättelivät ihmisen alitajuntaa ja potkivat sieltä lukkoja auki. Joillekin harvoille tarot-ennustajille maatunnusten geometriset muodot ajoivat samaa asiaa. Emmiä hämmensi, kuinka vahva hänen alitajuntansa oli. Hän ei ollut aiemmin luottanut siihen, vaan pelkästään päivätajunnan loogisiin päätelmiin.

Emmin tekeillä olevan gradun otsikkokin kuului: ''Loogisen positivismin puolustus.'' Looginen positivismi on kaikista filosofian suuntauksista se, joka pukee inhimillisen ajattelun kaikkein ahtaimpaan pakkopaitaan. Kaikki tieto pyritään palauttamaan välittömään aistihavaintoon ja siitä loogisissa kalkyyleissa johdettaviin seurauslauseisiin. Looginen positivismi oli ollut voimissaan 1900-luvun alussa, mutta parissakymmenessä vuodessa oli osoittautunut, että inhimillinen ajattelu oli aivan liian monimuotoista ahdettavaksi näin rajoittavaan malliin. Emmiä kuitenkin loogisen positivismin älyllinen ankaruus kiehtoi, joten hän oli alkanut tekemään siitä gradua.

Ja nyt näytti siltä, että Emmi voisi luottaa intuitiivisiin kykyihinsä.
\newline

\noindent
Huolimatta Emmin ristiriitaisista tunteista tarot-kortit vetivät häntä puoleensa. Hän alkoi ennustamaan itselleen useita kertoja päivässä. Hän käytti monimutkaista tapaa jakaa kortit, kelttiläistä ristiä. Silti hänen intuitionsa toimi kuten kolmen kortin jaonkin kanssa. Ainoa ero oli se, että hänen mielikuvansa olivat rikkaampia, monipuolisempia. Edelleen eniten mielikuvia herättivät ne kortit, joissa oli pelkät maatunnukset.

Ennustukset osuivat poikkeuksetta oikeaan. Ennen kahvilaan menoa hän ennusti oikein, että paikka oli vaihtanut käyttämääsä espressomerkkiä ja ennen jumalainen espresso oli muuttunut paskaksi. Ennen elokuviin menoa hän luki tarot-korteista uuden romanttisen komedian ensi-illasta, ja elokuva oli mahtava. Emmi suhtautui miehiin varautuneesti, joten elokuvat tyydyttivät hänen romantiikannälkäänsä.

Sitten Emmi alkoi ennustamaan korteista ihmissuhteistaan. Hän näki korteistaan ystäväpiirinsä puhuvan hänestä pahaa hänen selkänsä takana, joten hän katkaisi välit ystäviinsä. Vanhemmillaan hän luki korteista olevan syrjähyppyjä, vaikka nämä olivat lähes kuusikymppisiä, ja katkaisi välit heihinkin.

Raisa oli ainoa ihminen hänen lähipiirissään, johon hän ei katkaissut välejä. Hän luki korteista Raisan perheen tulevaisuutta. Esimerkiksi Mikon uimataidottomuuden hän luki olevan placeboa. Korttien mukaan Mikko osasi uida, vaikkei uskaltanut, ja havaitsisi itsekin osaavansa uida, jos hänet pakotettaisiin siihen. Raisalle tai hänen perheelleen Emmi ei kuitenkaan kertonut ennustuksista, koska hän ei halunnut heidän ihmettelevän, kuinka paljon hänen elämänsä oli muuttunut.

Emmin elämä kaventui muutenkin. Suosikkiravintolansa, kiinalaisen buffetin, hän luki korteista hyväksikäyttävän työntekijöitään, joten ravintola meni boikottiin, ja paikallisen tavaratalon omistajalle hän luki korteista yhteyksiä äärioikeistoon.

Emmi oli suunnitellut käyttävänsä kesän graduntekoon, mutta sekin jäi vähitellen, kun kaikki aika meni tarot-korttien kanssa puuhaillessa. Sitä paitsi looginen positivismi alkoi Emmistä tuntua vähän tyhmältä, kun se ei huomioinut intuition voimaa. Ehkä gradun voisi sittenkin tehdä induktion ongelmasta käyttäen tarotia esimerkkinä?

Pari kertaa Emmin mielessä kävi hänen lapsena maatilalla tapaamansa ''ystävä.'' Hänen mielessään vilahti ajatus, että ehkä se ei sittenkään ollut ollut kuvitelmaa, ja ehkä hän oli silloin päästänyt alitajuntaansa jotain, mikä ei sinne kuulunut. Emmin mieli kuitenkin torjui tämän ajatuksen ennen kuin se oli päässyt kunnolla muotoutumaankaan. Oli sen pakko olla kuvitelmaa.
\newline

\noindent
''Mulla ja mun miehellä on lauantaina menoa'', Raisa sanoi puhelimessa. ''Tulisitko vahtimaan lapsiani? Menkää vaikka biitsille.''

Mikko alkoi olla niin vanha, että hän olisi pärjännyt iltapäivän ilman valvontaakin, mutta Mikon pikkusisko Riikka oli kolmivuotias.

Emmi oli innoissaan puhelusta. Vihdoin ja viimein hänellä olisi mahdollisuus auttaa kunnolla Raisan perhettä. Raisa oli varmaan tarkoittanut Väinölänniemen isoa uimarantaa, mutta Emmillä oli ihan turhia huolia kroppansa biitsikelpoisuudesta, joten hän vesi lapset Särkiniemen pienelle uimarannalle. Siellä ei kukaan käynyt.

Emmi saapui lasten kanssa tyhjälle uimarannalle. Heillä oli ilmapatja, hiekkakakkuvälineet sekä tarot-kortit mukana. Kaikki riisuivat päällysvaatteet, joiden alla oli uikkarit. Lapset menivät rakentamaan hiekkakakkuja, ja Emmi jäi pyyhkeen kanssa hiukan kauemmaksi.

''Älä tule paha kakku, tule hyvä kakku'', Riikka sanoi ja nosti ämpärin hiekkakakun päältä.

Sitten Emmi ajatteli, että olisi aika pistää suunnitelma toimeen. Hän puhalsi ilmapatjan täyteen ja sanoi Mikolle:

''Mennään ilmapatjan kanssa järvelle. Minä vedän sinua.''

''Mäkin haluun'', Riikka sanoi.

''Kohta'', Emmi sanoi. ''Mut Mikko ensin.''

Mikko ja Emmi menivät veteen, ja Mikko nousi ilmapatjalle. Ensin kahlaten ja sitten uiden Emmi veti Mikon lahden keskelle. Sitten Emmi työnsi Mikon pois patjalta, ja Mikko alkoi epätoivoisena huitoa vedessä käsillään.

''Kohta se tajuaa osaavansa uida'', Emmi ajatteli ja palasi rantaan patjan kanssa. 

Emmin luottamus kortteihin oli kova. Kun kortit olivat kertoneet, että Mikko osaisi uida, niin sen täytyi pitää paikkansa.

Emmi katsoi syvällä räpiköivää Mikkoa, ja Riikka puuhasi hiekkakakkujen kanssa.

Mikko painui veden alle.

''Nyt se tajusi osaavansa sukeltaa'', Emmi ajatteli. ''Kohta se nousee pintaan ja kroolaa upeasti rantaan.''

Emmi odotti pitkään.

Riikka teki edelleen hiekkakakkuja. ''Älä tule paha kakku, tule hyvä kakku.''

Vaikka Emmi kuinka odotti, Mikko ei noussut pintaan. Emmi antoi intuitionsa valita tarot-kortin selkäpuoli ylöspäin olevasta pakasta. Emmi katsoi korttia. Miekkamaan kymppi, ''Tuho.''

\otsikko{Balisong}
\addcontentsline{toc}{section}{Balisong}

''Miesystäväni jätti minut'', Mirja valitti kvanttihypnoositerapeutille. ''Hän sanoi, että hänellä on toinen.''

''Me kaikki ollaan täällä oppimassa'', terapeutti sanoi. ''Jätetyksi tuleminen opettaa sinulle tärkeän läksyn. Huomasinkin häiriöitä kvanttikentässäsi.''

''Mikähän se läksy sitten on?'' Mirja kivahti.

''Nyt egosi puskee päälle. Sinun täytyy pyytää ohjausta korkeammalta minältäsi. Vaivutaan nyt kevyeen transsiin.''

Kymmenen vuotta aiemmin Mirja oli ollut uraohjus. Stressi oli painanut, kun hän pyöritti yhtaikaa lapsiperhettä (vaikka lapsia oli ollut vain yksi) ja uraa pankin luototuspäällikkönä. Sitten hän oli alkanut kokemaan jotkut kadulla vastaantulleet ihmiset epätodellisiksi, ikään kuin ne olisivat olleet ufomiehiä. Mirja oli alkanut lukea henkisyydestä. Aikaa myöten hän oli jättänyt työnsä ja hurahtanut henkisyyteen täysillä. Korkeasti värähtelevät ufomiehet, kuolleiden sielujen vierailut ja sielunvaellus olivat hänelle nyt jokapäiväistä kauraa.

Nyt kuitenkin epäilyksen siemenet olivat puskeneet Mirjan mieleen. Kvanttihypnoositerapeutti ei ollut suhtautunut hänen parisuhdekriisiinsä henkisyyden vaatimalla rakkaudellisuudella vaan oli sivuuttanut ongelmat edellisessä elämässä syntyneenä vääristymänä.

''Mä en edes koskaan ole ymmärtänyt, mikä se kvantti on'', Mirja puuskahti.

''Kvantti on sellainen, mitä on kaikkialla'', terapeutti sanoi. ''Tämä tuoli on kvanttia, tämä kynä on kvanttia, koko tämä huone on kvanttia.''

''Ok'', Mirja myöntyi.

''Nyt sulla 3d-tunteet painaa päälle'', terapeutti sanoi. ''Et kuitenkaan tänään saa yhteyttä intuitioosi. Lopetetaan tämä terapiakerta tähän ja palataan asiaan ensi viikolla.''
\newline

\noindent
Mirja päätti hukuttaa huolensa puuhasteluun. Hänen poikansa oli vastikään muuttanut vieraalle paikkakunnalle opiskelemaan insinööriksi, ja Mirja oli päättänyt sisustaa tämän huoneen studioksi. Mirja suunnitteli aloittavansa henkisistä ilmiöistä kertovan maksullisen podcastin. Siirtyessään henkiselle polulle Mirja oli myynyt kaikki osakkeensa, ja nyt, kymmenen vuotta myöhemmin, niistä saadut rahat alkoivat olla lopussa.

Vaikka ihmisen tietysti pitää elää jollain, Mirja ei koskaan ollut ajatellut henkisyyttä pyramidihuijauksena. Kaikki kurssit maksoivat, ja niiltä sai tietoa, jonka pohjalta pystyi pistämään pystyyn omia terapioita ja podcasteja. Henkisyys sellaisena kuin Mirja oli siihen törmännyt oli helposti tuotteistettavissa. Ihmiset olivat hukassa, ja henkisyys lupasi sisältöä elämään. Kysyntä oli siinä. Terapiat tarjoilivat helppoja ratkaisuja kerta toisesa jälkeen.

Mirja pakkasi scifikirjoja varastoon. Hän ei ollut koskaan pitänyt siitä, että hänen poikansa oli hurahanut kirjallisuuteen, joka esitti ufot järjen ja teknologian kautta. Todellisuudessa ufot värähtelivät hyvin korkeilla taajuuksilla ja olivat yhteydessä astraalitasoon ja ties minne.

Sitten Mirja kuuli kilahduksen. Kilahdus oli tuttu, mutta hän ei pystynyt saamaan mieleensä, missä hän oli kuullut sen aiemmin. Mirja katsoi kilahduksen suuntaan, ja ilmassa näkyi jotain metallista, kuin perhonen. Silloin Mirja tunnisti mistä oli kyse. Pojan perhosveitsi oli lähtenyt lentämään itsestään. Samanlaisia kilahduksia oli kuulunut, kun Janne, Mirjan poika, oli tehnyt perhosveitsellä sorminäppäryystemppuja.

Veitsi lensi Mirjaa päin ja viilsi häntä käsivarteen. Sitten veitsi teki pari kuviota ilmassa ja lensi Mirjan kaulan vierestä naarmuttaen sitä. Sitten se putosi lattialle elottomana.

Mirja oli shokissa. Hän oli tottunut kuolleiden vierailuihin ja muihin yliluonnollisiin tapahtumiin. Henkisissä piireissä Mirja oli kuitenkin oppinut, ettei yliluonnollisissa ilmiöissä ollut mitään pelottavaa. Mutta nyt oli tapahtunut yliluonnollinen ilmiö, joka oli suorastaan uhkaava.
\newline

\noindent
Yöllä Mirja heräsi siihen, että intiaaninainen seisoi hänen vieressään. Istuva Korppi, hänen henkioppaansa. ''Muista, että olet oppimassa täällä voimaa, joka pyörittää kaikkeutta, kaiken kattavaa rakkautta'', henkiopas sanoi. Sitten se katosi.

Mirjaa ärsytti Istuvan Korpin kryptisyys. Se oli vain toistanut henkisen polun perusperiaatteen, että ihminen elämästä toiseen on maailmassa oppimassa paremmaksi ihmiseksi, kunnes korkeista minuuksista kupuava rakkaus hallitsee ihmisen persoonaa.

Henkiopas ei kuitenkaan ollut kertonut, mistä oli kyse Mirjan partikulaarissa tilanteessa. Hän oli tullut jätetyksi, ja hänen ympärilään tapahtui uhkaavia yliluonnollisia ilmiöitä. Mikä oli se nimenomainen läksy, joka hänen pitäisi nyt oppia?

Ehkä Mirjan pitäisi soittaa tutulle meediolle ja pyytää tätä kysymään asiaa kuolleiden hengiltä. Mirja ei ollut käynyt meediokurssia, joten hän ei itse yhteydenottoa voinut tehdä. Mutta toisaalta, meedio varmaan olisi yhtä kryptinen kuin henkiopaskin.

Koko henkisyys alkoi tuntua Mirjasta laastarilta, joka saa elämän näyttämään mielekkäältä. Ehkä maaimassa ei pohjimmiltaan ollut tolkkua, ja uskonnot ja henkisyys vain lupailivat selittää mielettömän maailman parhain päin. Ehkä Janne oli ollut oikeassa. Ehkä todellisuudessa ei pohjimmitaan ollut moraalisia kvaliteetteja, ja henkisten ihmisten tapa hahmottaa todellisuus pohjimmiltaan hyvänä oli vain kainalosauva. Mutta toisaalta Janne oli väittänyt, että kaikki yliluonnollinen oli vain Mirjan kuvittelua, eikä Mirja voinut uskoa asian olevan näin.
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä Mirja pakkaili taas Jannen tavaroita. Nyt hänen käteensä osui kirja ''Kristus ja Saatana tanssiin yhtyneinä.'' Mirja ihmetteli, miksi Jannella oli sellainen kirja. Tämä oli ollut maailmankatsomukseltaan täysin maallinen eikä okkultistinen kirja sopinut hänen tyyliinsä. Janne ei varmaan ollut lukenut koko kirjaa.

Mirja alkoi lukea mielenkiinnosta kirjaa, ja se alkoi selittämällä, että Jumala on kaikenkattava absoluutti. Maaima syntyi, kun absoluutti alkoi kehittää itseensä rajallisia attribuutteja. Ensin tuli jako hyvään ja pahaan, luomiseen ja tuhoamiseen, Kristukseen ja Saatanaan. Ajatus resonoi Mirjan mieleen paremmin kuin henkisten piirien puheet Jumalasta kaikenkattavana rakkautena. Olihan paha osa maailmaa siinä missä hyväkin.

Kirja jatkoi kertomalla, että Kristus ja Saatana olivat välttämättömiä toisilleen. Yhtä ei voisi olla olematta ilman toista, ja maailmassa on kyse noiden kahden prinsiipin, luomisen ja tuhoamisen, tanssista. Kirja alkoi todentotta kiinnostaa Mirjaa. Henkisten piirien tapa nähdä maailma hyvyyden ilmentymänä alkoi tuntua Mirjasta yhä rajoittuneemmalta. Hän päätti lukea kirjan.

Nyt kuitenkin Jannen perhosveitsi alkoi kiinnostaa Mirjaa. Mirja ajatteli, kuinka Janne oli tehnyt sillä sorminäppäryystemppuja. Metalliset kahvanpuolikkaat olivat tanssineet Jannen käsissä kuin perhoset.

Mirja otti veitsen käteensä, ja yritti avaamistemppua. Terä kuitenkin osui hänen sormiinsa ja teki pienen haavan. Veitsessä oli siis tuhoavia voimia, mutta temppuja oli mahdollisuus oppia tekemään. Ihmisellä oli siis mahdollisuus saada veitsen tuhoavat voimat hallintaansa. Saatana ihmisen hallinnassa.

Perhosveitsi alkoi todenteolla kiinnostaa Mirjaa, ja hän etsi sen opastusvideoita YouTubesta. Hänelle selvisi, että veitsi tunnettiin myös nimellä balisong, ja tällä hakusanalla videoita alkoi löytyä paremmin.

Perhosveitsi on tappeluveitsi, jonka kahva on pituussuunnassa halkaistu kahtia. Kahvanpuolikkaat saa käännettyä terän ympärille niin, että terä jää kahvan sisään. Näppäräsorminen ihminen saa suljetun veitsen avattua yhden käden pyöräytysliikkeellä.

Mirja alkoi treenata avaustemppua. Hän tajusi, että itsensä vanhingoittamisvaara on minimaalinen, kun veistä pitää oikein päin kädessään. Tällöin näpeille osuu terän hamarapuoli. Hamara ja terä, Kristus ja Saatana samassa veitsessä. Avaustempun oppi puolessa tunnissa, ja Mirja alkoi treenata sitä nopeammaksi ja nopeammaksi. Verkosta löytyi veitselle perusavaustempun lisäksi muitakin temppuja, mutta ne Mirja päätti jättää myöhemmäksi.

Ja tietysti kvanttihypnoosi-istunnot pitäisi perua.
\newline

\noindent
''Henkisyys on alkanut tuntua musta yhä puutteellisemmalle'', Mirja sanoi Hannalle.

Hanna oli Mirjan ystävätär, ja hän oli tullut kahville Mirjan luokse.

''Tulethan sä vihdoin järkiisi.'' Hanna ei ollut kiinnostunut henkisyydestä.

Mirja ajatteli, että oli parempi olla paljastamatta Hannalle, että tällä kertaa hän oli hurahtanut okkultismiin. ''Heikki jätti mut.''

''No voi sua'', Hanna sanoi. ''Mutta ajattele positiivisesti: Heikki ei varmaan ollut sulle se oikea.''

''Positiivinen ajattelu tuntuu musta nykyään jotenkin laastarilta.''

Hannan katseesta kuulsi ylimielisyys. ''Onhan se parempi suhtautua positiivisesti kuin piehtaroida masennuksessa.''

Mirja yritti ohjailla keskustelua Heikkiin, mutta Hanna tuntui välttelevän aihetta. Yritti koko ajan ohjailla keskustelua toisaalle. Hanna alkoi ärsyttää Mirjaa. Hannan olisi pitänyt olla hänen paras ystävänsä, mutta tämä ei tuntunut olevan halukas antamaan henkistä tukea sydänsuruihin. Viljeli vain latteuksia positiivisesta ajattelusta.

''Järjestettäiskö tyttöjen ilta?'' Mirja kysyi lopulta. ''Lähettäis porukalla baanalle.''

''Sori, mut mun aikataulut on aika tiukat'', Hanna vastasi. ''Työkiireet puskee päälle.''
\newline

\noindent
''Kun ihminen löytää todella syvän totuuden, hän huomaa, että sen vastakohta on yhtä tosi'', Mirja luki Kristus ja Saatana -kirjasta. Kristus oli Tie, Totuus ja Elämä, mutta yhtä lailla Saatana oli Tie, Totuus ja Elämä. Molemmat olivat samalla tavalla Jumalassa, Absoluutissa. Absoluutti oli autuus, ja äärimmäinen hyvä oli Absoluutissa, siis autuus, mutta yhtä lailla äärimmäinen paha oli autuus Absoluutissa.

Kirja kertoi, että makrokosmoksessa, ihmismielen ulkopuolisessa todellisuudessa Kristus ja Saatana, hyvä ja paha, olivat tasapainossa. Asiat ensin luotiin, ja sitten ne tuhottiin. Olevaisen tanssi, jossa Kristus ja Saatana toistivat toistensa liikkeet koostui tästä jatkuvasta muutoksesta, luomisesta ja tuhoamisesta.

Mikrokosmos, ihmisen sisäinen maailma heijasteli makrokosmosta, joten ihmisen piti saada Kristus ja Saatana tasapainoon myös mielensä sisällä. ''Tässä minun pitää kehittää itseäni'', Mirja ajatteli. Hän oli elänyt Kristuksen prinsiipin mukaan, tavoitellen hyvää, rakkautta, mutta kolikon kääntöpuoli on jäänyt Mirjalta retuperälle. Kristus liittyi korkeaan henkisyyteen, ja Saatana taas mataliin eläimellisiin vaistoihin. ''Minun pitää varmaan kehittää eläimellistä puolta itsessäni'', Mirja ajatteli.

Sitten kirja alkoi käsitellä itämaista ajattelua. Intiassa Absoluutin jakoa Kristukseen ja Saatanaan vastasi Brahmanin jako Vishnuun ja Shivaan. Shiva, Saatanaprinsiippi, oli paitsi tuhoava, myös luova voima, ja Vishnu, Kristusprinsiippi, oli puolestaan säilyttävä voima. Silti kyseessä oli saman Kristus/Saatana -jaon toinen aspekti. Lukiessaan tätä pätkää Mirja tunsi olevansa syvän äärellä. Hänestä tulisi kokonainen ihminen, kun hän kykenisi ymmärtämään, miksi länsimainen ja itämainen ajattelu olivat yhtä ja samaa.
\newline

\noindent
Koska Heikki oli jättänyt Mirjan, Mirjalla ei ollut enää siteitä mihinkään suuntaan, ja Mirjan bestis, Hanna, oli kieltäytynyt lähtemästä tämän kanssa huvittelemaan. Niinpä Mirja lähti baanalle yksin, nätiksi laittautuneena. Hetken mielijohteesta Mirja ei suunnannut mihinkään siistiin yökerhoon, vaan nuhjuiseen pubiin.

Pubissa Mirja iski silmänsä raamikkaaseen mieheen. Tällä oli kulunut nahkatakki ja lyhyeksi kynityt hiukset. Sänkisillä kasvoilla oli arpia ja uurteita. Kaiken kaikkiaan mies näytti siltä kuin olisi kuulunut United Brotherhoodiin, rikollisten eliittiä. Muitta mutkitta Mirja tarjosi itseään miehelle.

Miehen paskaisessa kämpässä parimme yhtyi lukuisia kertoja. Mirja oli tottunut pitämään seksiä kauniina, yinin ja yangin, miehisen ja naisellisen prinsiipin yhtymisenä, missä mies toi suhteeseen turvallisen ympäristön, jossa nainen pystyi olemaan se luova ja ihana nainen. Tässä ei ollut kyse mistään sellaisesta, vaan kahden Saatanan prinsiipin valtaan joutuneen ihmisen eläimellisestä parittelusta, rynkytyksestä, joka varmaan kuului ulos asti. Mirja tajusi, kuinka rajoittunutta hänen henkinen seksinsä oli tähän saakka ollut. Nyt miehen ja Mirjan sukuelimet eivät olleet yoni ja lingam, vaan kaksi Saatanaa, jotka tanssivat sisään, ulos, sisään, ulos.

Ollessaan kolmannen kerran orgasmin huipulla Mirja tajusi viimein, mistä länsimaisen ja itämaisen ajattelun yhdistämisessä oli kyse. Tällainen seksi oli puhtaasti Saatanasta, mutta silti sen tuloksena syntyi lapsia. Saatana oli siis lapsia luova prinsiippi siinä missä tuhoavakin.
\newline

\noindent
Mirja oli harjoitellut perhosveitsellä. Hän osasi jo lukuisia tapoja avata veitsi, ja metalliperhonen tanssi Mirjan käsissä nopeaan tahtiin. Toisin kuin alussa, se ei enää purrut ja käsi oli haavaton. Mirja osasi jopa heittää suljetun veitsen ilmaan ja ottaa sen kiinni aukinaisena. Tämän tempun harjoittelussa hän oli teipannut terän piiloon, mutta nykyään heitto sujui jo ilman turvavarustusta.

Perhosveitsen tanssi toi Mirjalle mieleen Kristuksen ja Saatanan tanssin. Nykyään Saatana tanssi hänen kädessään kesytettynä. Mirja ajatteli, että hän oli onnistunut. Kristus ja Saatana olivat hänen mielessään tasapainossa tanssien ikuista luomisen ja tuhoamisen kiertokulkuaan.
\newline

\noindent
Eräänä päivänä Mirja näki Hannan ja Heikin kahdestaan kaupungilla. Pala nousi Mirjan kurkkuun, ja hän lähti seuraamaan paria. Mirja näki jonkun ajan päästä Hannan ja Heikin suutelevan porttikongissa. Mirja häipyi paikalta, ettei hän tulisi huomatuksi.

Mirja oli raivoissaan. Hanna oli kirkkain silmin teeskennellyt hänen bestistään ja salaa selän takana rikkonut Mirjan parisuhteen. Miten ihminen voi olla moinen… kodinrikkoja! …, moinen paska!

Sinä iltana perhosveitsi sai tanssia Mirjan käsissä, kun hän purki raivoa veitsen avaamiseen ja sulkemiseen.

Seuraavana päivänä Hanna tuli taas kahville Mirjan luokse.

''Mites sulla?'' Hanna kysyi ''Oletko päässyt yli Heikistä?''

Raivo kuohahti Mirjan sisällä. Hanna oli syypää Mirjan parisuhdetilanteeseen, ja silti hän käyttäytyi kuin olisi antanut emotionaalista tukea! Henkisyysaikoinaan Mirja olisi yrittänyt suhtautua tilanteeseen ymmärryksellä ja rakkaudella, mutta nykyisen maailmankatsomuksensa valossa hän antoi raivon kuohua vapaasti.

Perhosveitsi pomppasi kymmenen metrin päästä olohuoneen pöydältä Mirjan käteen. Mirja avasi veitsen salamannopealla ranneliikkeellä ja puukotti Hannaa lukuisia kertoja rintaan ja vatsaan.

Verta pulppusi Hannan suusta ja tämä tuupertui maahan.

Mirja katsoi Hannan elotonta ruumista ja alkoi ajatella. Mirja ei sittenkään ollut saanut pidettyä Kristusta ja Saatanaa tasapainossa mielessään, vaan Saatana oli saanut ylivallan. Ehkä ihmiselle oli liian vaativaa nähdä todellisuus sellaisena kuin se oli, Kristuksen ja Saatanan tanssina Absoluutissa. Ehkä ihminen tosiaan tarvitsi elääkseen laastarin, uskon siihen, että kaikkeus oli pohjimmiltaan hyvä ja kaiken takana oli rakkaus.

\otsikko{Monadologiaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Monadologiaa}

Kun kerran tulin työkkäristä ilmoittautumasta ja olin avannut kotioveni, jotain pehmeää osui kasvoihini. Nostin osuneen esineen lattialta, ja se oli pesusieneni. Sen olisi pitänyt olla kylpyhuoneessani, mutta jostain syystä se oli lennähtänyt kasvoilleni. Pehmeä sieni ei vaikuttanut vaaralliselta, ja astuin sisään kohtaamaan tunkeilijan.

Minulle selvisi, ettei asunnossani ollut minun lisäkseni ihmisiä. Sitä vastoin siellä oli jotain, mikä vaikutti poltergeistiltä. Esineeni, ruokailuvälineet, tietokoneeni, kynät, kaiutin, lentelivät ympäri kämppää. Ajattelin, että poliisille en voisi soittaa, he pitäisivät minua hulluna, ja sama ongelma olisi muunkin virallisten kanavien avun kanssa.

Silloin mieleeni tuli Rohvessori. Hän oli vanha, pitkäpartainen mies, joka asui kerrostalomme ylimmässä kerroksessa, ja jonka huhuttiin tuntevan filosofian vähemmänkin tallattuja polkuja.
\newline

\noindent
Soitin Rohvessorin ovikelloa, ja hän tuli avaamaan.

''Mitä asiaa?''

''Pystytkö auttamaan? Minulla on kämpässäni poltergeist.''

''Mitä todisteita sinulla on siitä, että se on nimenomaan poltergeist?''

''Esineet lentelevät ympäriinsä.''

''Ei se vielä poltergeistiä tarkoita, mutta tule sisälle.''

Astuin sisään ja kuvailin kämppäni tilannetta pitkään.

Rohvessori vei minut makuuhuoneeseensa. Siellä oli koko huoneen kokoinen laitteisto, joka koostui hihnoista, pienistä sähkömoottoreista ja hammasrattaista. Pöydällä oli läppäri, ja siitä kulki suuri määrä johtoja laitteistoon.

''Tämä on universaalilaskin. Sain käsiini Gottfried Leibnizin kadonneen käsikirjoituksen ja rakensin laitteiston sen pohjalta. Käsikirjoituksessa kuvailtiin puutteellinen laite, ja olen itse täydentänyt sen valmiiksi. Sen avulla voi laskea vastauksen jokaiseen kysymykseen.''

Katsoin laitteistoa kiinnostuneena. ''Näyttää ihan steampunkilta.''

''Steampunk on viktoriaanisella teknologialla spekulointia'', Rohvessori vastasi. ''Leibniz edeltää viktoriaanista aikaa parilla sadalla vuodella. Toki omat lisäykseni ovat moderneja.''

Rohvessori kirjoitti jotain koodikieltä läppärille. Kaikki sähkömoottorit alkoivat hurisemaan, ja hammaspyörät sekä hihnat pyörimään. Tätä kesti pari minuuttia, kunnes läppärin näytölle tuli jotain koodia.

''Yritätkö huijata minua? Ei kämppäsi tilannetta voi syntyä parhaassa mahdollisessa maailmassa'', Rohvessori sanoi.

''Kyllä se vaan on aktuaalisessa maailmassa syntynyt.''

''Aktuaalinen maailma on paras mahdollinen maailma'', Rohvessori vastasi. ''Kun Jumala loi maailman, hänellä oli kaikki mahdolliset maailmat mielessään, ja tietysti hän loi aktuaaliseksi niistä parhaan.''

''Kyllä vaan puhun totta'', yritin vakuttella.

''Universaalilaskin laskee luotettavasti, miten asiat ovat parhaassa mahdollisessa maailmassa. Ja tilannettasi ei voi syntyä.''

''Käydään katsomassa'', sanoin.
\newline

\noindent
Kun astuimme kämppääni, keittiöveitsi lensi hipoen Rohvessorin kaulaa. Kuljimme pidemmälle, ja asunnossani oli täysi kaaos päällä. Esineitä lenteli ympäriinsä. Tilanne vaikutti hiukan vaaralliselta, joten poistuimme pihalle.

''Ei tähän ole kuin yksi selitys'', Rohvessori sanoi. ''Jostain mahdollisesta maailmasta on murtautunut voimia aktuaaliseen maailmaan. Ja ne ovat muuttaneet kaikkia monadeita.''

''Monadeita?'' ihmettelin. ''Mitä ne ovat?''

''Gottfried Leibnizin mukaan monadit ovat pistemäisiä henkisiä yksiköitä. Esimerkiksi ruumiisi koostuu valtavasta määrästä sellaisia monadeita. Kaikki elottomatkin esineet koostuvat monadeista.''

''Ja nyt kämppäni monadeihin vaikutetaan?''

''Toisesta mahdollisesta maailmasta tulevat voimat vaikuttavat ilmeisesti kaikkiin aktuaalisen maailman monadeihin. Monadit eivät nimittäin vaikuta toisiinsa, vaan ne ovat Jumalan ennalta asettamassa harmoniassa. Kun isket jalkasi kiveen, kiven monadit eivät vaikuta jalkasi monadeihin, vaan kipuaistimus tulee ennalta-asetetun harmonian mukaisesti oman mielesi monadista. Jokainen monadi sisältää kaiken tiedon aktuaalisesta maailmasta. Mahdollisen maailman voimat ovat siis muutaneet paitsi kämppäsi monadeita, myös kaikkien niiden ihmisten monadeita, jotka voivat käydä kämpässäsi.''

Nyt Rohvessorin teoriassa vaikutti olevan ilmeisiä aukkoja. ''Jos monadini sisältävät kaiken mahdollisen tiedon, miksi en sitten ole kaikkitietävä?''

''Monadit voivat olla enemmän tai vähemmän tiedostavia. Se monadi, joka muodostaa mielesi tiedostaa aika paljon, mutta ei kaikkea sisältämäänsä tietoa. Kun sinulle tapahtuu jotain, voit ajatella tilannetta niin, että alat tiedostaa tapahtumaa vastaavat mielimonadisi tiedot.''

''Entäs jalkani monadit sitten?''

''Ne tiedostavat vielä vähemmän. Nyt kuitenkin kämppäsi lentelevien esineiden monadeihin on tullut lisää tiedostavuutta ja tahtoa. Siksi ne lentelevät.''

Teorian totuudenmukaisuudesta minulla ei ollut hajuakaan, mutta kyllä se koherentilta vaikutti. ''Miten kämppäni palautetaan ennalleen?''

''Odota tässä, minun täytyy miettiä.'' Rohvessori poistui asuntoonsa, ja minä jäin pihalle odottelemaan.
\newline

\noindent
Odotellessani kohtasin naapurin mummon. Kysyin häneltä Rohvessorista, ja mummo kertoi, ettei hän ollut oikea professori. Hän oli aikoinaan opiskellut filosofiaa, mutta kesken opintojensa ''hurahtanut johonkin 1600-luvun vilosohviin, jota yliopistolla pidettiin vanhentuneena.'' Hän oli kuulemma keskeyttänyt viralliset opintonsa ja alkanut perehtyä yksityisesti tuon filosofin ajatuksiin. Hän kuulemma uskoi olevansa ainoa ihminen, joka oikeasti ymmärsi tuota filosofia.

''Rohvessori on ollut parissa sotkussa, jossa hänen on väitetty varastaneen vanhoja käsikirjoituksia'', mummo jatkoi.

Talon asukkaat kuulemma kohteliaisuudesta kutsuivat miestä Rohvessoriksi. Minä petyin. Alkoi vaikuttaa epätodennäköiseltä, että saisin Rohvessorilta toimivaa apua, mutta päätin kuitenkin luottaa Rohvessoriin kuin hukkuva oljenkorteen. Mikään virallinen taho ei auttanut poltergeist-ongelmissa, joten olin joka tapauksessa hörhöjen armoilla. Kai Rohvessori oli yhtä pätevä kuin mikä tahansa meedio.
\newline

\noindent
Parin tunnin odottelun jälkeen Rohvessori kutsui minut luokseen ja konehuoneeseensa. Nyt huomasin läppäristä lähtevän kaksi uutta, ohutta johtoa, jotka päättyivät pieniin, valkoisiin, ohuisiin kiekkoihin.

''Nyt voimme ladata universaalilaskimestani kaikki parhaan mahdollisen maailman tiedot mielimonadiisi'', Rohvessori sanoi. ''Mielimonadisi sisältää joka tapauksessa kaiken tiedon maailmasta, joten tämä operaatio ratkaisee ongelman.''

Rohvessori teippasi kiekot ohimolleni, ja kirjoitti jotain koodia läppäriinsä.

Sähkömoottorit alkoivat hurista, ja hammasrattaat sekä hihnat pyöriä. Mieleeni alkoi välkähdellä tietoa. Sitten sain varmuuden siitä, että kämpässäni oli kaikki kunnossa. En tiedä, kauanko vielä olin koneessa kiinni, mutta lopulta homma oli valmis. Kaikkitietävää minusta ei tosin tullut, vaan tiedostin yhtä paljon kuin aiemminkin.

Kun palasin kämppääni, näin että kaikki esineet olivat paikallaan. Oli kuin ne eivät olisi koskaan lennelleetkään, ja hetken tilannetta katsottuani vakuutuin siitä, että ongelmani olivat ohi. Katsoin tärkeiden kirjeiden pinoa, ja siellä oli kirje työkkäristä. Ilmeisesti olin tosiaan työtön jopa parhaassa mahdollisessa maailmassa!

Käynnistin Netflix-elokuvan. Silloin aloin ajattelemaan. Rohvessori ei ollut sanonut palauttaneensa harmoniaa monadien välille. Mieleni eli nyt parasta mahdollista maailmaa, mutta aktuaalisessa maailmassa mahdollisten maailmojen voimat varmaan edelleen lennättivät esineitä kämpässäni. {\em Rohvessori oli siis luonut minulle harhamaailman, jossa kaikki oli kunnossa.}

\otsikko{Patarouva}
\addcontentsline{toc}{section}{Patarouva}

''Tulkaa vain sisälle'', naisen alttoääni sanoi.

Jack katsoi oven avaajaa. Nelikymppinen, pyylevä nainen, joka oli pukeutunut kimaltelevaan, pitkään hameeseen ja kimaltelevaan paitaan. Paidan ylimmät napit olivat auki antaen aavistuksen uhkeasta povesta. Jackista tuntui, kuin hän olisi pystynyt katseellaan porautumaan poven uumeniin. Tummat, kiharat hiukset antoivat ymmärtää, että naisessa voisi olla mustalaisverta.

Jack astui sisälle asuntoon, joka huokui naisen kosketusta. Parfyymin tuoksu leijaili voimakkaana, ja hyllyjen päälle asetellut pöytäliinat olivat itämaista kuosia. Nainen ja Jack kävelivät marmoripintaisen kahvipöydän ääreen. Sen vierellä seinällä oli maalaus, joka abstraktisuudestaan huolimatta synnytti mielikuvia tuntemattomasta idästä.

''Kuinka mystikko Mesmeranda voi palvella?'' nainen kysyi, kun kumpikin oli istuutunut.

Jack tunsi olonsa hiukan hankalaksi, mutta samalla innostuneeksi. Hän oli tullut saamaan selvyyttä lemmenasioihinsa, ja nyt hän istui feminiinisyyttä huokuvassa kammiossa. Hän kuitenkin päätti pysyä asialinjalla.

''Työskentelen Harrodsin tavaratalon konttorissa. Olen kirjanpitäjän apulainen. Samassa konttorissa kanssani työskentelee miss Coleworth. Luulen, että hän on vapaa, ja haluaisin tiedustella, onko hän kiinnostunut minusta.''

Jackista tuntui oudolta puhua toisesta naisesta tämän uhkean ilmestyksen läsnäollessa, mutta ei hänen ja ennustajan välille pystyisi mitään kehittymään. Olihan tämä Jackia parikymmentä vuotta vanhempikin.

''Katsotaan, mitä kortit sanovat'', Mesmeranda sanoi ja otti viereisestä hyllystä korttipakan.

Mesmeranda alkoi sekoittaa kortteja. Jack kiinnitti huomiota siihen, kuinka naisellisesti Mesmeranda käsitteli korttipakkaa. Jack ei ollut tiennyt, että senkin voi tehdä naisellisesti, mutta niin vain punatuin kynsin varustettujen sormien otteet olivat siroja.

Mesmeranda otti pakasta kortteja ja asetti ne pöydälle V-kirjaimen muotoon. Seitsemän korttia yhteensä. ''Kovasti pukkaa herttaa. Se tarkoittaa, että lemmenasioista tässä on kyse.'' Hän jatkoi: ''Mutta vaikeudet ja haasteet -korttina on pataseiska. Se tarkoittaa, että teidän mielenne on tässä se suurin ongelma. Näen, että pelkonne ovat sumentaneet järkenne. Kertokaahan minulle tästä miss Coleworthista.''

Jack ajatteli, että miss Coleworth oli Mesmerndan vastakohta, vaikka molemmat viehättäviä olivatkin. Siinä missä Mesmeranda oli tumma ja uhkea, miss Coleworth oli vaalea ja siro. Ja miss Coleworth vaikutti ujolta ja viattomalta, sellainen kuin Jackkin oli. ''Eikö teidän selvänäkijänä pitäisi tietää?'' Jack kysyi.

''Tiedän vain, mitä kortit kertovat, ja ne kertovat vain yleisiä vaikutelmia.''

Tilanteesta huumaantuneena Jack heitti skeptisisminsä ja kuvaili miss Colewortha Mesmedandalle ylisanoin. Kuinka tällä oli tapana punastella, kuinka tämän syömistapa lounastauolla oli keskittynyt ja siisti, kuinka tämä piti kohteliasta etäisyyttä kaikkiin miespuolisiin.

''Lopputulos-korttina on herttaässä. Se tarkoittaa sitä, että romanttiset mahdollisuudet tilanteessa ovat rajattomat'', Mesmeranda sanoi ja samalla asetteli paitaansa vetäen sitä hiukan alaspäin. Samalla paita pingottui poven kohdalta korostaen sitä.

Jack oli hämmentynyt. Tarkoittiko Mesmeranda romanttisilla mahdollisuuksilla miss Coleworthia vai itseään? Kummatkin olivat niin viehättäviä. Miss Coleworth oli puhdas kuin enkeli, kun taas Mesmerandan elkeissä tuntui Jackin mielestä olevan jotain likaista. Mutta likaista tavalla, joka veti Jackia puoleensa.

Jack päätti Mesmerandan tarkoittavan miss Coleworthia. Hänestähän Jack oli puhunut, ja kai Mesmeranda suoritti työtehtävänsä, vaikka hänen ammattinsa hiukan erikoinen olikin. ''Kuinkahan minun kannattaisi edetä?''

''Pyytäkää häntä vaikka ensi perjantaiksi elokuviin. Siellä menee Marilyn Monroen uusin.''

''Suurkiitokset avusta'', Jack sanoi.

''Ja muistakaa, että teidän mielenne on pahin vihollisenne. Arkailunne voi maksaa teille suhteen.''
\newline

\noindent
Viikon päästä Jack soitti taas ovikelloa samalla ovella. Tällä kertaa hän kiinnitti huomiota siihen, että ovessa luki ''Smith.''

''Mesmeranda Smith'', Jack ajatteli. Olipa omituinen nimi. Niin erikoinen etunimi ja niin tavallinen sukunimi. ''Mesmeranda on varmaan taiteilijanimi'', ajatus jatkui. Kai korteistaennustajalla täytyi olla sellainen, ja naisen etunimi olisi oikeasti Jane tai jotain.

Mesmeranda avasi, ja parivaljakko istui saman kahvipöydän ääreen.

''Kuinkas miss Coleworthin kanssa sujuu?'' Mesmeranda kysyi. Samalla hän nojautui eteenpäin ja katsoi Jackia syvälle silmiin.

''Pyysin häntä elokuviin kuten ehdotitte'', Jack sanoi. ''Mutta hän kieltäytyi. Oli kuulemma luvannut mennä sinä iltana tätinsä luokse illalliselle.''

''Miltä se tuntuu teistä?''

''Epätietoisuus ahdistaa. Onkohan kyse siitä, että hän ei sitten välitäkään minusta ja keksi jonkun tekosyyn?''

''Katsotaan, mitä kortit sanovat'', Mesmeranda sanoi.

Jack ajatteli, että Mesmerandan äänensävy oli lohduttava ja toi mieleen hänen äitinsä. Mesmerandan vetovoimaa tämä ei Jackin silmissä laskenut. Ennemmin päinvastoin, kielletyn kiehtovuus on tunnettu tosiasia.

Mesmeranda sekoitti taas kortit ja jakoi seitsemän korttia pöytään. ''Pysyvyyttä ja muuttuvuutta kuvaava kortti on herttasotilas. Se tarkoittaa, että taidatte olla kokematon lemmenasioissa. Kertokaa, kuinka miss Coleworth reagoi ehdotukseenne.''

''Hän punastui ja katsoi alaspäin. Näytti, kuin hän olisi hymyillyt samalla.''

''Lopputulos-kortti on kuitenkin herttakuningas.Teillä on mahdollisuuksia tulla kelvolliseksi aviomieheksi.''

''Tämä miss Coleworthin valloittaminen alkaa tuntua minusta epäilyttävältä'', Jack sanoi. ''Mies joutuu laittamaan itsensä likoon ja esittämään ehdotuksia. Nainen voi sitten suostua tai torjua mielensä mukaan.''

''Mutta ajatelkaa'', Mesmeranda sanoi. ''Jos onnistutte, voitte saada vaimon, joka kantaa ja kasvatta lapsenne, kokkaa teille, huolehtii pyykistänne ja niin edelleen. Kyllä sen eteen kannattaa panostaa.''

Jack ajatteli, että avioliittoa valmisteltaessa mies joutui olemaan valloittajan asemassa ja laittamaan itsensä peliin, mutta kieltämättä siitä saatava hyöty oli sen arvoinen. Erityisesti, jos vaimoksi saisi naisen, johon on rakastunut. Panostaminen ja palkinto olivat tasapainossa.

''Pyytäkää häntä uudestaan ensi perjantaiksi'', Mesmeranda sanoi. ''Kortit viittaavat siihen, että miss Coleworth kieltäytyi pelkästään siksi, ettei hän halunnut peruuttaa aiemmin sovittua menoa.''

Jack ajatteli, kuinka viehättävä miss Coleworth oli kaikessa siroudessaan ja ujoudessaan. Hän pyytäisi uudestaan.

''Mutta tämä ristiseiska otollisia tilaisuuksia -korttina'', Mesmeranda jatkoi. ''Se tarkoittaa, että nyt on otollinen hetki tehdä sijoituksia. Onko teillä säästöjä?''

Todellisuudessa Jackilla oli vain sen verran säästöjä, että hän voisi ostaa kihlasormuksen, jos asiat miss Coleworthin kanssa etenisivät suotuisasti, mutta Jackin katse osui Mesmerandan poveen, josta tämän antava kaula-aukko paljasti huomattavan osan. Jack tajusi, ettei hän voisi esiintyä tyhjätaskuna tämän naisen edessä. ''Jonkun verran.'' On vaikea sanoa, oliko Jackin liioitteluun syynä se, että hän halusi osoittaa itsenäisyytensä vanhemman naisen edessä vai yrittikö hän tehdä vaikutuksen kiinnostuksensa kohteeseen.

''Onko kukaan ehdottanut teille sijoitusmahdollisuuksia viime viikon aikana?''

''Kolleegani herra Bogart ehdotti, että lähtisin hänen kanssaan joskus vinttikoirakisoihin.''

''Vedonlyönti ja liiketoimet ovat kaksi eri asiaa'', Mesmeranda sanoi. ''Kortti ei viittaa uhkapelivoittoihin.''

Jack tunsi punastuvansa. Hän oli paljastanut kokemattomuutensa liikemiehenä. Mitä Mesmeranda hänestä nyt ajattelisi? Jack yritti pinnistellä jotain sanottavaa, jolla pelastaa kasvonsa. ''Pomoni taisi mainita, että olisi otollinen aika sijoittaa Espanjan valtion obligaatioihin.''

''Tehkää se sijoitus välittömästi!'' Mesmeranda huudahti.

Jackia arvelutti ottaa taloudellisia riskejä. Hän sanoi tekevänsä sijoituksen, mutta samalla hän ajatteli, ettei hän todellisuudessa tekisi niin.

Mesmeranda ja Jack hyvästelivät, ja Jackille jäi käteen ohje pyytää miss Coleworthia uudelleen elokuviin.
\newline

\noindent
Viikon päästä Jack ja Mesmeranda istuivat taas saman kahvipöydän ääressä Mesmerandan asunnossa.

''Pyysittekö häntä uudelleen elokuviin?''

''Pyysin, ja Susan, miss Coleworth, suostui'', Jack sanoi. ''Kävimme elokuvissa, mutta olen epävarma hänen suhteensa.''

Jack katsoi Mesmerandaa, ja ajatteli tämän olevan tyrmäävä ilmestys isoissa rengaskorvakoruissa ja itämainen huivi kaulassa. Jos hän unohtaisi Susanin, ehkä hänellä olisi mahdollisuuksia Mesmerandan suhteen.

''No voi'', Mesmeranda sanoi. Jack kiinnitti huomiota Mesmerandan myötätuntoiseen asiallisuuteen, ja tämä jatkoi: ''Mikä meni vikaan?''

''Kävimme elokuvissa, ja sen jälkeen Susan olisi halunnut mennä tanssimaan. Jo silloin ajattelin, että hän vaikutti hiukan kevytkenkäiseltä. En osaa tanssia, joten vein hänet kahvilaan. Siellä hän joi useamman lasin sherryä. Tanssi ja alkoholi… eikö se ole hiukan huikentelevaista?''

''Katsotaanpa korteista'', Mesmeranda sanoi.

Kortit sekoitettiin taas ja seitsemän korttia levitettiin pöydälle. ''Ystävät-kortiksi nousi ruutukuningatar. Ruutu on hyvä maa. Se viittaa järkevyyteen ja kyvykkyyteen. Tanssi ja jokunen ryyppy ovat kuitenkin pieniä paheita. Susan on ruuturouva, ja ruuturouvasta kannattaa pitää kiinni.''

''Eli mitä minun kannattaa tehdä nyt?''

''Pyytäkää häntä ensi perjantaina vaikka ravintolaan syömään. Johonkin hienoon.''

Jack ajatteli, että ehkä Susanille sittenkin kannatti antaa tanssihalut ja kolme ryyppyä anteeksi. Mesmerandan ohjeet olivat toimineet tähän saakka, joten kai tämäkin oli hyvä.

''Suutelitteko häntä tai pääsittekö illan lopuksi hänen asuntoonsa?''

''En'', Jack sanoi.

''Olisitte suudellut'', Mesmeranda sanoi. ''Herttaa on taas pöydässä, joten hän on myötämielinen teille.''

Itse asiassa Jackilla ei ollut suuteleminen tai asuntoon pyytäminen käynyt edes mielessä. Nyt häntä alkoi se hiukan hävettääkin. Susanin kanssa hän kyllä ehtisi, mutta hän halusi myös näyttää rakastajankykynsä Mesmerandalle, ja nyt tämä pitäisi varmasti Jackia tumpelona.

''Teittekö sen sijoituksen, jonka nevoin teille?'' Mesmeranda kysyi.

Jack ei tietenkään ollut sijoitellut vähiä rahojaan, mutta hetken hän harkitsi valehtelevansa Mesmerandalle. ''En'', hän kuitenkin sanoi.

''Menneisyyden vaikutukset -korttina on ruutukuningas'', Mesmeranda sanoi ja nojasi kyynärpäänsä pöytään korttien päälle. Sitten hän kumartui eteenpäin ja asetti leukansa käsien varaan. Jack kiinnitti huomiota siihen, että Mesmerandan kasvot tulivat lähelle häntä.

''Ruutukuningas osoittaa pätevyyttä ja kyvykkyyttä'', Mesmeranda sanoi. ''Kyllä te raha-asianne hyvin hoidatte, vaikkette neuvoani noudattanutkaan.''

Jack tunsi ylpeydenhäivähdyksen. Viehättävä nainen oli tullut lähelle häntä ja vielä kehunut häntä pätevyydestä ja kyvykkyydestä,

''Ruutukuningas ja ruutukuningatar sopivat hyvin yhteen'', Mesmeranda sanoi. Jack ei tiennyt, ollako pettynyt vai ilahtunut. Mesmeranda ei ollutkaan lähentelemässä häntä vaan naittamassa häntä Susanille. ''Pitäkää Susanista kaikin voimin kiinni.''
\newline

\noindent
''Kuinka voin auttaa tällä kertaa?'' Mesmeranda kysyi, kun Jack oli taas viikon päästä tullut tiedustelemaan hänen neuvoaan.

''Kävimme ravintolassa, kuten neuvoitte. Tällä kertaa minäkin join viiniä. Oli se kyllä omituista, kun tarjoilija antoi korkin nuuhkittavaksi'', Jack sanoi ja jatkoi: ''Mutta sitten se ongelma. Mainitsin harrastavani lukemista ja saatoin sanoa jotain muutakin. Nyt Susan luulee, että luen Dostojevskiä ja Shakespearea, vaikka oikeasti olen kiinnostunut tieteistarinoista. Mitä Susan sanoo, jos hän tulee luokseni odottaen hyllyjen olevan täynnä klassikoita, ja sitten ne ovatkin täynnä lukemistolehtiä? Pitäisikö minun käydä ostamassa klassikoita käytettyjen kirjojen kaupasta?''

''Katsotaan korteista.''

Seitsemän korttia asetettiin taas pöytään V-kirjaimen muotoon. ''Eri vaihtoehtoja -korttina on herttaviitonen. Se on kommunikaation ja syvällisen suhteen luomisen kortti. Teidän kannattaa olla rehellinen Susania kohtaan. Lopputulos-korttina on nimittäin herttayhdeksikkö. Se on pakan onnekkain kortti. Kaikki menee loistavasti, kun vain olette avoin Susania kohtaan.''

''Kiitos'', Jack sanoi huojentuneena.

Mesmeranda nojautui taas eteenpäin tuolissaan. Jack kiinnitti huomiota Mesmerandan poveen, joka antavan puseron sisällä alkoi roikkua epäesteettisesti. ''Kuinka on? Suutelitteko häntä ja pyrittekö hänen asuntoonsa?'' Mesmeranda kysyi.

Jackia Mesmerandan elkeet alkoivat hiukan inhottamaankin. Samalla kun tämä puhui ihanasta Susanista, hän lähenteli Jackia. Jack oli täysin unohtanut, että vielä viikko sitten hän oli tavoitellut tämän naisen suosiota. Jack kuitenkin maksoi ennustussessioista, ja hän halusi rahoilleen vastinetta, joten hän päätti kunnella Mesmerandan neuvot.

''Suutelin. Ensin Susan käänsi päätään poispäin, mutta sitkeyteni sai hänet vastaamaan suudelmaan. En kuitenkaan pyrkinyt hänen luokseen. Eihän sellainen nyt olisi sopivaa toisella tapaamisella!''

''Olisitte vain pyrkinyt hänen luokseen'', Mesmeranda sanoi. ''Herttayhdeksikkö on niin onnekas kortti, että hän olisi suostunut. Ei teillä ole mitään tarvetta olla liian kunnollinen.''

Jack ei tiennyt, kuinka suhtautua näihin neuvoihin. Hän oli ollut aina ylpeä kunnollisuudestaan, mutta olihan hän nyt juonut puoli pulloa viiniäkin ravintolassa. Ehkä lemmenasiossa hänen tosiaan olisi syytä joustaa periaatteistaan. Ja kun Susan oli vastannut suudelmaankin.

Mesmeranda katsoi Jackia silmiin ja hymyili. Jack koki olonsa tukalaksi, koska Susan oli hänen mielitiettynsä, mutta kaikesta huolimatta Mesmeranda jollain tasolla houkutti häntä. Kahden naisen mies hän ei kuitenkaan olisi. Niinpä hän maksoi Mesmerandalle ja poistui.
\newline

\noindent
Kolmen kuukauden päästä Mesmeranda sai kirjeen.

{\em Parahin Mystikko Mesmeranda,

Susan Coleworth on nyt Susan O'Sullivan, ja hän odottaa lastani. Olemme parhaillaan häämatkalla Nizzassa. Kuten neuvoitte, kerroin Susanille avoimesti tieteiskirjallisuusharrastuksestani, ja hän otti sen hyvin. Hän sanoi, että se tarkoittaa vain, että olen sopiva sekoitus kunnollisuutta ja persoonallisuutta. Olen kunnollinen niiltä osin, kuin ihmisen pitää olla kunnollinen pärjätäkseen, mutta minulla on tieteiskirjallisuusinnostus pikanttina mausteena. Nyt kun Susan tietää, että olen kiinnostunut tulevaisuudesta, hän patistaa minua hakemaan kirjanpitäjän paikkaa jostain teknologiayrityksestä. Kiitän teitä lämpimästi kaikista neuvoista, joita annoitte minule Susanin suhteen ja toivotan hyvää jatkoa.

Vilpittömästi teidän,

Jack O'Sullivan}

Mesmeranda ajatteli, että Jack oli näpsäkkä nuorimies, ja hän olisi mieluusti ottanut tämän rakastajakseen. Oli kuitenkin ollut parempi ohjata tämä Susanin huomaan kuin aloittaa epäsuhtainen romanssi, jolla ei olisi ollut mitään mahdollisuuksia johtaa mihinkään.

Taas yhden nuorukaisen pulmat oli saatu ratkaistua Mesmerandan korttien avulla.



\otsikko{Djinnin morsian}
\addcontentsline{toc}{section}{Djinnin morsian}

{\em Orhan kuljetti käsiään asiakkaan selän yllä. Asiakas oli tullut hoitoon jo viidettä kertaa, ja Orhan oli tyytyväinen siihen, että hän oli saanut taas uuden vakiasiakkaan. Keski-ikäinen suomalainen nainen, sellaiset kävivät energiahoitajilla.

Kun Orhan perheineen oli tullut seitsemän vuotta aiemmin Syyriasta ISIStä pakoon Suomeen, hän oli yrittänyt myydä onnenamuletteja Hengen ja tiedon messuilla. Hän oli porannut kymmensenttiskolikoihin reiät ja tehnyt niistä kaulariipuksia. Sitten hän oli tehnyt rituaalin, jossa hän oli saanut Farsan siunauksen amuleteille. Ne kuitenkaan eivät olleet menneet kaupaksi. Kun hän oli kierrellyt messuilla, hän oli havainnut, että yksikään toinen kaupittelijoista ei ollut harjoittanut oikeasti toimivaa magiaa, mutta heidän kauppaamansa esineet ja palvelut olivat olleet mystisen näköisiä. Silloin Orhan oli tajunnut, että suomalaisissa rajatietopiireissä pelattiin imagolla, ei substanssilla.

Orhan mutisi rukouksen Farsalle. Se oli ainoa osa hänen energiahoidostaan, joka oli oikeasti yliluonnollinen. Se sai asiakkaan kepeälle ja hilpeälle tuulelle.

''Tuleepa näistä sinun energiahoidoistasi hyvä olo'', asiakas sanoi ja nousi lavitsalta. Hän maksoi Orhanille ja poistui.

Orhan ajatteli, että kohta olisi aika paljastaa suuri salaisuus Jasminille. Jasmin oli hänen tyttärensä, ja olisi ollut helpompaa, jos tämän olisi voinut pitää neljän seinän sisällä, kuten kunnon itoiittinaiselle sopi. Suomen valtio kuitenkin vaati lapsia käymään koulua, ja siinä sivussa he saivat huonoja vaikutteita.}
\newline

\noindent
''Kauniit hiukset sulla'', Petri sanoi.

Petri ja Jasmin istuivat espoolaisen lammen rannalla, ihan kylki kyljessä. Jasmin oli juuri riisunut huivin, jota hän aina käytti.

''Kiitos'', Jasmin sanoi.

''Saako muslimit oikeasti riisua huivin tuolleen?''

''En mä ole muslimi'', Jasmin sanoi. ''Olen itoiitti, mut meillä on samanlaiset pukeutumismääräykset kuin muslimeilla. Ja ei, sitä huivia ei olis saanu riisua.''

''Itoiitti? Mikä se on?''

''Itoiitit on hyvin pieni uskontokunta Itä-Syyriasta. Meidän historia jatkuu aina kahdentuhannen vuoden taakse.''

''Mihin te uskotte?''

''Meidän jumala on nimeltään Farsa. Meillä on paljon erilaisia käyttäytymisnormeja, ja Farsa antaa maagisia kykyjä meidän miehille.''

''Epistä, kun naiset ei saa maagisia kykyjä'', Petri naurahti.

''Niin. Naistenkin pitää noudattaa normeja, että niiden isät ja aviomiehet sais maagisia kykyjä.''

''Ai musta tulee sit isona taikuri'', Petri suuteli Jasminia.

''Ei se niin toimi. Mä en aio elää kuin itoiittinainen. Mä aion mennä ensi syksynä lukioon.''

''Mä kans'', Petri sanoi.

Tunnit kuluivat, kun nuoripari pusutteli ja jutteli lammen rannalla.
\newline

\noindent
''Missäs sitä on luuhattu?'' Orhan kysyi, kun Jasmin kello kymmenen illalla saapui kotiin.

''Tuolla vaan'', Jasmin vastasi.

''Minähän olen sanonut, että tulet suoraan koulusta kotiin'', Orhan raivosi. ''Etkä kaveeraa suomalaisnuorten kanssa.''

''Hei haloo'', Jasimin sanoi, ''Me ollaan Suomessa nyt.''

Orhan löi Jasminia avokämmenellä poskelle. Jasmin ei normaalisti uskaltanut nousta isäänsä vastaan, ja tämänkinkertainen yritys vaikutti epäonnistuneelta.

''Istu alas'', Orhan sanoi. ''Minulla ja äidillä on sinulle asiaa.''

Kolmikko istui olohuoneeseen.

''Kun me paettiin ISIStä'', Orhan aloitti, ''meidän piti turvautua hyvin voimallisen djinnin apuun. Muuten ISIS olisi tappanut meidät. Ja avun vastapalvelukseksi meidän piti luvata vanhin tyttäremme sen djinnin haaremiin.''

Pala nousi Jasminin kurkkuun. Hänellä oli kaksi pikkuveljeä, mutta ei yhtään vanhempaa sisarusta. Hän siis oli perheen vanhin tytär. Hän oli kaavaillut uraa lääkärinä, mutta nyt sen sijaan häntä oltiin työntämässä jonkun djinnin haaremiin.

Djinnit olivat yliluonnollisia henkiolentoja. Käsite oli hyvin tuttu Jasminille, koska kaikki itoiittimiesten magia perustui joko djinnien käskemiseen, tai jos itoiittimiehen kunnia ei ollut djinnin kunniaa korkeampi, kaupankäyntiin sen kanssa.

''Häät ovat kuukauden kuluttua'', Orhan sanoi.

Orhan jatkoi: ''Kun nyt olet alkanut poikien kanssa luuhaamaan, lienee parasta, että vietät seuraavan kuukauden omassa huoneessasi.''

''En mä minkään pojan kanssa ollut'', Jasmin yritti. ''Ihan tyttöporukassa oltiin.''

''Saatoit kuitenkin olla jonkun pojan kanssa'', Orhan sanoi, ''joten huoneeseesi, mars. Se on sinun omaksi parhaaksesi. Me ilmoitamme kouluun, että olet sairaana.''
\newline

\noindent
Päivät kuluivat. Jasmin kokeili aika-ajoin huoneensa ovea, mutta hän sai heikotuskohtauksen heti, kun hän koskikin siihen. Isän taikavoimat pitivät Jasminin huoneessaan.

Perheenjäsenet eivät käyneet Jasminin huoneessa lukuunottamatta sitä, että äiti toi ruokaa pari kertaa päivässä. Yleensä lammasta ja kasviksia. Itoiitit eivät saaneet syödä sikaa, nautaa tai kanaa.

Jasmin suoritti Farsan ylösnousemuksen rituaalin viisi kertaa päivässä, kuten kunnon itoiittinaisen sopi. Se lisäsi suvun miesten kunniaa. Kun miehen kunnia oli djinnejä korkeammalla tasolla, hän pystyi käskemään niitä. Kunnian menettämisellä taas oli seurauksensa. Siksi Jasminin piti mennä naimisiinkin djinnin kanssa. Jos sille annetun lupauksen rikkoisi, Jasminista ja koko perheestä tulisi valapattoja, jotka olisivat menettäneet kunniansa kokonaan.

Päivä päivältä kauhu kasvoi Jasminin sisällä. Avioliittorituaalin ajankohta lähestyi, ja Jasmin joutuisi djinnin haaremiin helvettiin. Päivä päivältä ajanjakso, joka Jasminilla oli maan päällä lyheni.

Sitten tuli naimisiinmenopäivä. Jasmin kylvetettiin ja puettiin ohueen mekkoon. Hän sai runsaasti kaula- ja rannekoruja. Perheen sukukalleudet.

Jasminin äiti ja veljet istuivat heidän kotinsa olohuoneen sohvalla, ja Jasmin ja isä seisoivat olohuoneessa. Isä lausi rukouksen Farsalle, ja ilma alkoi väreilä purppuraisena keskellä huonetta.

Sitten purppuraiseen ilmaan materialisoitui iljettävin ilmestys, jonka Jasmin oli koskaan nähnyt. Se oli kuin mies, mutta paksumpi vain. Sen iho oli harmaa ja hilseilevä, ja sen silmät olivat punaiset. Sillä oli asepuku ja vyöllään käyrä miekka.

Ilmestys katsoi Jasminia hitasti varpaista päähän. ''Kaunis… todellakin kaunis… Orhan, vihi meidät.''

Ilmestys koski Jasmina olkapäähän, ja sen kosketus tuntui limaiselta. Kuvotus valtasi Jasminin. Tuollaisen iljetyksen haaremissa hän joutuisi viettämään ikuisuuden. Miltä tuntuisi, kun se kosisi Jasminia silleen…

Kauhuissaan Jasmin ryntäsi ovelle ja ulos. Hän ei ehtinyt ajattelemaan sitä, että hänellä ei ollut edes kenkiä… hän oli paljain jaloin.
\newline

\noindent
Jasminilla ei ollut muuta paikkaa minne mennä, joten hän alkoi kävellä Petrin luokse.

Matkalla mieleen tuli tarina keisari Nerosta, jonka isä oli kertonut. Idästä peräisin olevat uskonnot olivat olleet muotia antiikin Roomassa, ja itoiittilaisuuskin oli löytänyt tiensä Roomaan. Ikävä kyllä roomalaiset olivat suhtautuneet siihen pinnallisesti ja suorittaneet itoiittirituaaleja ilman, että he olivat hankkineet tarvittavan kunnian elämäntavallaan. Keisari Nerokin oli kiinnostunut itoiittilaisuudesta, mutta suorittamalla varomattomasti rituaaleja hän oli menettänyt järkensä, ja sen ensimmäinen oire oli ollut se, että hän oli murhannut äitinsä. Myöhemmin joidenkin roomalaisten patriisien kiinnostus itoiittirituaaleihin oli aiheuttanut koko Rooman kaupungin tuhonneen tulipalon.

Jasmin mietti, että hän itse oli nyt valapatto. Sillä, että lupauksen avioliitosta oli varsinaisesti antanut hänen isänsä ei ollut merkitystä. Menettäisikö Jasmin nyt järkensä kuten keisari Nero? Ja sama kohtalo varmaan koskisi hänen isäänsä ja koko perhettä.

Kun Jasmin soitti Petrin ovikelloa, Petrin äiti tuli avaamaan ja neuvoi Jasminin yläkertaan Petrin huoneeseen. Petrin huoneessa Jasmin yllättäen ryntäsi Petrin kimppuun yrittäen kuristaa tämän. Petri oli kuitenkin Jasminia vahvempi ja sai painettua tämän alleen sängylle.

''Rauhoitutko, jos päästän irti?'' Petri kysyi puristaen Jasminin ranteita.

Jasmin oli hämillään ja kauhuissaan. Avioliittorituaalista pakenemisen takia hän oli menettänyt kunniansa, ja sen seurauksena hän oli menettämässä järkeään. Muuta selitystä ei sille ollut, että hän oli hyökännyt Petrin kimppuun. Jasmin yritti saada mieltään kasaan. ''Joo.''

''Miksi olet pukeutunut noin?'' Petri kysyi, ''ja miksi hyökkäsit?''

Jasmin kertoi hädissään koko jutun.

''Ai se magia ei ollutkaan tsoukki?'' Petri ihmetteli.

''Ei todellakaan.''

''Jotain kyllä pitää nyt keksiä'', Petri sanoi.

Petri avasi tietokoneeltaan itoiitteja käsittelevän Wikipedia-artikkelin ja alkoi lukea.

''Täällä sanotaan, että itoiitteja on kaksi lahkoa'', Petri sanoi hetken päästä. ''Varsinaiset itoiitit käyttävät djinnejä apunaan, ja toinen lahko osaa kumota djinnien magian.''

''Ai tarkoitat assualaisia'', Jasmin vastasi. ''Isä on kertonut heistä. Harhaoppisuuden takia he menettivät taikavoimansa. Ei heistä kannata välittää.''

''Täällä sanotaan, että assualaiset menettivät kyvyn muuhun magiaan, kun he sitoutuivat tekemään djinnimagian tyhjäksi. Eikö tää ole just sitä mitä sä tarttet?''

Jasmin ajatteli. Hän oli tottunut pitämään assualaisia harhaoppisina, mutta hän itse oli juuri astunut pois puhdasoppisten itoiittien polulta. Ehkä assualaiset olisivat juuri sitä, mitä hän tarvitsisi.

''Täällä kerrotaan, että joidenkin vainojen johdosta assualaiset muuttivat 1100-luvulla Intiaan. Ei me sinne asti pystytä lentämään.''

Jasmin ajatteli, että muslimit olivat Syyriassa vainonneet niin puhdasoppisia itoiitteja kuin assualaisiakin kautta historian, mutta Isiksen nousuun asti puhdasoppiset itoiitit olivat kyenneet taikavoimillaan sinnittelemään.

Petri googletti hakusanoilla assualaisuus ja Helsinki. ''Hei, assualaisilla on pieni yhteisö Vantaalla. Täällä on niiden puhelinnumero.''

Petri soitti numeroon ja selitettyään tilanteen sai kutsun tulla välittömästi tapaamaa Bwaganawia, assualaisten yhteisön vanhinta.
\newline

\noindent
Matka Korsoon, Vantaalle sujui paikallisjunalla. Matkan aikana Jasmin koki himoa hyökätä milloin minkin kanssamatkustajan kimppuun, mutta Jasminin tahdonvoima yhdessä Petrin toppuuttelun kanssa riitti estämään katastrofin. Muutamaan otteeseen Petri joutui estämään Jasminia nousemasta penkistä.

''Oletko varma, että haluat, että teen isäsi magian tyhjäksi?'' Bwaganaw kysyi, kun Jasmin ja Petri istuivat tämän kanssa Bwaganawin olohuoneessa.

''Kyllä, tee se heti!'' Jasmin huudahti.

''Isäsi magia on kuitenkin lomittunut todellisuuden peruskudokseen, joten magian tyhjäksitekemisellä on sivuvaikutuksia.''

''Ihan sama, mitä tahansa, kunhan ei tätä!'' Jasmin oli epätoivoinen.

''Saamasi pitää.'' Bwaganaw otti pari värjättyä höyhentä hyllystä ja huitoi niillä ilmaan mutisten loitsua.

Yhtäkkiä Jasmin huomasi istuvansa syyrialaisen kaupungin kadun varressa. Hänen edessään oli kippo, jossa oli pari kolikkoa. Hän tajusi, että hänellä oli kahdet eri muistot viimeisestä seitsemästä vuodesta. Yhtäältä hän muisti elämänsä Suomessa, mutta toisaalta hän muisti, kuinka ISIS oli tappanut hänen vanhempansa, kun he olivat yrittäneet paeta. Jasmin itse oli joutunut ISIS-taistelijan lapsivaimoksi, ja ISIS-vaimona hänestä oli tullut Isiksen kaaduttua hylkiö. Kukaan ei suostunut palkkaamaan häntä tai menemään hänen kanssaan naimisiin, joten hän joutui elättämään itsensä kerjäläisenä.

\otsikko{Heikki Lunta}
\addcontentsline{toc}{section}{Heikki Lunta}

Oli talvinen lauantai-ilta, ja ripeksi lunta. Hank Pellonpaa ystävineen ajoi Houghtonista Marquetteen. Kumpikin näistä oli pikkukaupunkeja Ylä-Michiganissa, mutta Marquettessa oli tiedossa vuosisadan bileet. Matka sujui syrjäistä pikkutietä myöten.

Jack Harrington takapenkillä korkkasi oluen.

''Mulla on mukana limpua, jonka päällä on saunamakkaraa'', Hank sanoi. ''Saat sitä oluen kaveriksi, jos haluat.''

''Mä en suomalaisten ruisleivistä välitä'', Jack sanoi.

Limpu, tai oikeammin limppu, oli leipä, joka oli Ylä-Michiganissa kehittynyt suomalaissiirtolaisten ruisleivästä. Hankin versiossa oli ruista vain nimeksi.

''Anna Becca sitten mulle yksi'', Hank sanoi.

Becca Jones kaivoi jaloissaan olevasta laukusta voileivän ja antoi Jackille. ''Aina naiset saa passata.''

''Olis turvallisuusriski, jos mä itse alkaisin kaivelemaan, kun olen ratissa.''

Matka jatkui. Yhtäkkiä Jack kirosi vähälumista talvea. Ylä-Michiganilaiset olivat ylpeitä siitä, kuinka he pärjäsivät lumisessa luonnossa, ja sinä talvena ei pääsisi kykyjään käyttämään.

''Lauletaan sitten laulu suomalaiselle lumijumalalle'', Hank sanoi, ja alkoi laulamaan: ''Tanssi, Heikki Lunta, tanssi….''

''Kai tiedät, että Heikki Lunta on feikki'', Becca sanoi. ''Michiganilainen radiotoimittaja keksi hänet 70-luvulla.''

''Älä halveksi juuriani'', Hank sanoi. ''Kyllä esi-isäni Suomessa tiesivät, kuinka lunta hankitaan. Ja se tanssi, jota Heikki Lunta tanssii on muuten tanhhu.'' Hän jatkoi lauluaan suu täynnä limpua. ''Tanssi, Heikki Lunta, tanssi, tanssi Heikki Lunta -laulu.''

''Oottekste koskaan miettineet'', Becca sanoi. ''Heikki Luntasta käytetään aina pronominia 'he'. Kyllä Heikki Lunta vois ihan yhtä hyvin olla 'she'. Ja ton tanhhun sä keksit ihan itse.''.

''Sulla on taas noita femakkoideoita'', Jack sanoi.

''Kun se suomalainen jumaluus on mies, niin ei sitä voi lähteä muuttelemaan'', Hank tiuskaisi.

Yhtäkkiä puhkesi hirveä lumimyräkkä.

''Nyt taas menee tiet tukkoon'', Hank sanoi.

''Ja sit taas aurauksessa kestää'', Jack manasi. ''Ei ne Ala-Michiganissa ymmärrä meidän aurausmäärärahatarpeita.''

Ylä-Michigan oli 30 prosenttia Michiganin pinta-alasta, mutta siellä asui vain 3 prosenttia osavaltion väestöstä. Näistä huomattava osa oli suomalaissiirtolaisten jälkeläisiä. Ala-Michigan dominoi osavaltion politiikkaa, ja heille Ylä-Michigan oli periferiaa.

Lumimyräkkä jatkui, ja auton oli jo vaikea edetä hangessa.

''Onneksi en ole nyt pilkillä'', Jack sanoi. ''Oikeastaan hyvä, että tuli nämä bileet.''

Becca nauroi. ''Jackillekin liian ankara sää.''

Jack näytti hiukan myrtynyttä ilmettä, kun oli tullut paljastaneeksi, ettei hän ollutkaan aivan niin Yooper kuin hän uskotteli itselleen ja muille. Onneksi etupenkeille hänen ilmettään ei näkynyt. Olut oli juotu, ja hän korkkasi toisen.

''No voi helvetti'', Hank kirosi hetken päästä. ''Matkanteko tyssäsi tähän. Tämä auto ei enää liiku.''

Hankea oli niin paljon, että matkanteko oli muuttunut mahdottomaksi.

''Mitäs nyt tehdään?'' Becca kysyi.

''Ei kai auta muuta kuin hälyyttää apua'', Hank sanoi.

Lunta tuiskusi ilma sakeanaan, ja poppoomme joutui havaitsemaan, ettei puhelimissä ollut kenttää.

Hank jatkoi: ''Minä laulan Heikki Lunta, mene pois -laulun. Ehkä se auttaa. Heikki Lunta, mene pois, mene pois…''

''Ei tuosta ole apua'', Becca sanoi.

Hank lauloi vartin, mutta lumimyräkkä sen kun kiihtyi.

''Onko sulla lumikengät takaluukussa?'' Jack kysyi.

''Joo'', Hank vastasi.

''Minä kävelen lähimpään kylään hälyyttämään apua'', Jack sanoi.

''Oletko hullu?'' Becca sanoi. ''Lähimpään kylään on useampi kymmenen mailia.''

''Sisulla siitä selviää'', Jack uhosi.

Hank päätti esitellä tietojaan. ''Sisu on suomalaista alkuperää oleva sana.''

''Captain Obvious'', Becca tiuskaisi. ''Kyllä kaikki Yooperit tietää sen.''

Jack kuitenkin nousi autosta, kaivoi takaluukusta lumikengät, ja lähti kävelemään niillä poispäin. Silloin iski vielä entistäkin suurempi lumimyräkkä. Hank ja Becca ehtivät nähdä, kuinka Jack kaatui ja peittyi lumeen. Sen jälkeen autokin oli kokonaan lumikinoksen sisässä.

''Jack!'' Becca kokeili auton ovea, mutta toisella puolen lumi ei antanut periksi. ''Mitäs nyt tehdään?''

''Tää lumimyräkkä alkoi, kun olin kutsunut Heikki Luntaa'', Hank sanoi. ''Vaikka sä nauroit mun laululle.'' Hank alkoi laulamaan ''Heikki Lunta, mene pois'' -laulua. Hänen äänestään kuulsi epätoivo.

''Sä siis oikeasi kuvittelet olevasi yhteydessä johonkin feikkijumaluuteen suomalaisten sukujuuriesi takia?'' Becca ihmetteli. ''Ilmastonmuutoksesta tää lumimyrskykin johtuu. Se aiheuttaa kaikenlaisia ääri-ilmiöitä.''

Becca jatkoi: ''Meillä on elinaikaa, kunnes happi loppuu. Meillä on kaljaa, ja mitä sulla on repussasi… nisua. Mä ainakin aion ottaa ilon irti näistä viimeisistä hetkistä.''

Becca könysi kaljakorin takapenkiltä ja antoi Hankille ja itselleen olutpullot ja pullasiivut.

Hank lopetti laulamisensa ja alkoi nauttia evästä. ''Vielä kun olis piirasta, niin vois viettää viimeiset hetkensä todella suomalaisittain.'' Todellisuudessa Ylä-Michiganin piiras oli englantilaista alkuperää.

Happi loppui vähitellen, ja parivaljakkomme menetti tajuntansa.
\newline

\noindent
Hank ja Becca heräsivät. He olivat edelleen pökerryksissä.

Hank sopersi: ''Heikki Lunta… mä näin se äsken… se on vihainen, kun sen tanssi ei toimi enää kovin pitkään… ilmastonmuutos, näet…''

''Pitää pistää kampanja pystyyn…'' Becca tapaili sanoja. ''Yksi syy lisää kampanjoida ilmastonmuutosta vastaan.''

Hank oli jo saanut hiukan mieltään ojennukseen. ''Mun unessa Heikki Luntalla oli vaimo, lumijumalatar. Sen nimi oli Helka Lunta.''

''Onkohan Helkakin suomalainen nimi?'' Becca ihmetteli.

''On varmaan'', Hank sanoi.

Hank ja Becca katsoivat auton ikkunasta, ja järkyttävät lumikinokset olivat tiessään. Näkyi vain talvinen syrjätie ja metsä. Vähän matkan päässä näkyi Jackin jäätynyt ruumis lumikengät jalassa.

\otsikko{Kuntoutus}
\addcontentsline{toc}{section}{Kuntoutus}

\subsubsection*{Kiina, 4000 vuotta sitten…}

Keisari Shunin neuvonantaja saapui tämän puheille. ''Olen keksinyt, mitä tehdä pojallenne.''

Keisari Shun oli epäilevä. ''Sillä hulttiolla ei ole yhtään harkintakykyä. Hän tekee, mitä mieleen juolahtaa miettimättä yhtään tekojensa seurauksia. Mitä hänelle muka voi tehdä?''

Neuvonantaja jatkoi: ''Olen kehittänyt uuden lautapelin. Se vaatii pelaajalta harkintakykyä, kun hänen pitää punnita siirtojensa seurauksia mielessään. Se palkitsee myös maltin, kun hyökkääminen suin päin kostautuu, ja siirtosarjojen laskemisellakin on pelissä osansa.''

''Loistavaa'', keisari Shun totesi. ''Alkaa välittömästi pelata tuota peliä poikani kanssa.''

\subsubsection*{Chinatown, San Francisco, nykyaika…}

{\em Michael Zhang osoitti pistoolilla vaimoaan Lisaa. Michaelin kädet tärisivät. Hänen lapsensa olivat kuolleina viereisessä huoneessa eivätkä joutuisi kärsimään hänen huonoudestaan. Vielä pitäisi huolehtia vaimosta ja hänestä itsestään.

''Miksi teet tämän?'' Lisa kysyi hädissään.

''Asianajotoimistoni meni konkurssiin.''

''Sinähän olet aina sanonut, että se menestyy'', Lisa ihmetteli.

''En ole ollut rehellinen'', Michael tunnusti. ''En ole huolehtinut työstäni vaan sen sijaan pelannut go-peliä puistossa.''

Michael oli oppinut go-pelin lapsena isältään. Michael oli aikuisena tehnyt menestyksekkään uran huolehtien Chinatownin asukkaiden lakiongelmista, mutta jossain vaiheessa go-pelin pelaaminen Chinatownin puistoissa oli alkanut viedä yhä enemmän hänen aikaansa. Lopulta hän ei ollut tehnyt päivisin muuta kuin pelannut gota. Kun hän oli jättänyt pari kertaa ilmestymättä oikeussaliin, asiakaat olivat kaikonneet.

Michael veti liipasimesta. Hänen vaimonsa ei joutuisi elämään kurjuudessa. Sitten hän suuntasi pistoolin omalle ohimolleen.

Perheen omaisuus meni Michaelin velkojen maksuun, joten valtio huolehti perheen hautaamisesta. Sitä ei siis tehty kaikkien kiinalaisten taiteen sääntöjen mukaan, eivätkä henget saisi rauhaa. Kun lapsetkin olivat kuolleet, kukaan ei palvoisi Lisaa ja Michaelia esi-isinään.

Hautajaisten jälkeen Lisa Zhang nousi katkerana haudastaan. Hän oli kuollut go-pelin takia, mutta hän päätti, ettei hän jäisi pelin ainoaksi uhriksi. Hän otti kännykkänsä taskustaan ja käynnisti selaimen.
}

\subsubsection*{Kuopio, Suomi, nykyaika…}

Jarno sammutti Netflixin. Hän oli yrittänyt katsoa elokuvaa, mutta ajatus oli lähtenyt harhailemaan, ja hän oli pudonnut kärryiltä juonesta. Niin kävi hänelle nykyään jatkuvasti. Pari vuotta aiemmin hän oli sairastunut skitsofreniaan. Lääkitys oli poistanut harhat, ja hän kykeni elämään itsenäisesti. Sairaseläkeläisen ei tarvinnut käydä töissä, mutta runsaan vapaa-ajan vietossa oli ongelmansa. Sairaus oli vienyt keskittymiskyvyn, eikä Jarno pystynyt tekemään mitään mielenkiintoista.

Jarnon mieleen tuli legenda keisari Shunista ja go-pelistä. Ennen sairastumistaan Jarno oli harrastanut go-peliä. Ehkä hänen pitäisi elvyttää tuo harrastus. Kokonaiseen peliin hän ei pystyisi yhtäjaksoisesti keskittymään, mutta verkossa go-peliä pystyi pelaamaan myös kirjepelin tahtiin. Siirtoja tehtäisiin muutama päivässä. Niinpä Jarno käynnisti selaimestaan Dragon Go Serverin, ''Where the games drag on.''

Jarno kirjautui serverille hiukan heikommalla luokituksella kuin hänellä oli terveenä ollut ja katsoi tarjolla olevia vastustajia. Lisa Zhang näytti olevan samantasoinen kuin hänen nyt itselleen antama luokitus. Jarno liityi tähän peliin sekä muutamaan muuhinkin peliin.

Pelit alkoivat. Jarno toivotti ottamiensa pelien vastustajille englanniksi nautinnollista peliä. Muut vastasivat samanlaisila toivotuksilla mutta Lisa Zhangilta tuli vastaukseksi jotain kiinalaisia kirjoitusmerkkejä. Jarno ihmetteli, eikö Lisa etunimestään huolimatta osannut edes paria sanaa englantia.

{\em Lisa oli tyytyväinen. Joku suomalainen oli tarttunut hänen verkkoonsa, ja Lisa oli jo ehtinyt lähettää kirouksen tälle. Hän käsittelisi yhden uhrin ensin. Kun hänen voimansa kasvaisivat, hän pystyisi myöhemmin käsittelemään useita pelaajia kerralla.}

Jarno katsoi Lisan ensimmäisiä siirtoja. Avaus oli san ren sei, eräs aggressiivisimmista mahdollisista avauksista. Se tähtäsi taistelujen aloittamiseen. Go-pelissä pisteitä saa sekä saartamalla tyhjää aluetta pelilaudalta että vangitsemalla vastustajan kiviä. Jarno ajatteli, että Lisa ei tyytyisi sopuisasti saartamaan aluetta, vaan tähtäsi siihen, että hän vähintään uhkaisi vangita Jarnolta suuren kiviryhmän. Tällaisessa tilanteessa uhka ei yleensä toteutunut, mutta uhkaavat kivet voisivat saartaa suuria alueita.

Jarno päätti omasta strategiastaan. Hän pysyisi kaukana san rei sei -kivistä ja yrittäisi vallata alueen sieltä täältä muualta pelilaudalta. Hänen omien asemiensa turvallisuus olisi hänelle ykkösprioriteetti niin, että Lisalle ei jäisi mahdollisuuksia uhata häntä.

Pelit etenivät. Jarno huomasi tekevänsä siiirrot muihin peleihin nopeasti, mutta peli Lisa Zhangia vastaan kiinnosti häntä yhä enemmän. Hän huomasi miettivänsä pitkiä aikoja vastauksia Lisan siirtoihin. Hän myös huomasi käyvänsä Dragon Go Serverillä lukuisia kertoja päivässä katsomassa, oliko Lisa vastannut hänen siirtoonsa. Jos vastausta ei ollut tullut, hän katseli kyseistä peliä miettien, kunka Lisa vastaisi, ja mitä siirtoja hänellä olisi tarjolla Lisan vastausten jälkeen.

Jarno huomasi jäävänsä vähä vähältä tappiolle Lisaa vastaan. Strategia pysyä kaukana san ren sei -kivistä ei ollutkaan niin menestyksekäs. Alkoi näyttää sitä, että Lisa saisi vallattua noiden kivien ympäriltä valtavan alueen. Niinpä Jarnolla ei olisi muuta mahdollisuutta kuin vangita yksi Lisan suuremmista kiviryhmistä toisesta osasta lautaa. Siitä saadut pisteet kompensoisivat Lisan aluepisteet.

Go-peli yleensä voitetaan saartamalla tyhjää aluetta laudalta. On harvinaista onnistua vangitsemaan vastustajan suuri kiviryhmä. Yleensä sitä vain uhataan hyödyn saamiseksi toisaalla. Nyt Jarnolla ei ollut muuta mahdollisuutta voittaa kuin onnistua vangitsemisessa.

Jarno sai erään Lisan suuren kiviryhmän ympäröityä omilla kivillään, ja alkoi taistelu ryhmän elämästä ja kuolemasta. Elämiseen riittää se, että ryhmä ympäröi kaksi erillistä vähintän yhden pisteen kokoista pientä aluetta, silmää. Jarno yritti estää tätä.

{\em Lisa oli innoissaan. Peli suomalaisen kanssa oli tullut jännittävään vaiheeseen. Se tarkoitti sitä, että suomalainen alkaisi käyttää peliin yhä suuremman osan ajastaan.}

Jarno käytti tunteja siihen, että hän tuijotti peliä Lisa Zhangia vastaan miettien, kuinka saisi tältä poistettua mahdollisuudet tehdä silmiä. Hän laski siirtosarjan siirtosarjan perään. Lisa vastasi hänen siirtoihinsa parissa tunnissa.

Kerran kun Lisan vastaus oli tullut ja Jarno mietti omaa siirtoaan, hän huomasi, että hänellä oli pissahätä. Peli oli kuitenkin niin mielenkiintoinen, ettei hän malttanut mennä vessaan. Hän vain mietti tietokoneen ääressä pissahädän yhä yltyessä. Lopulta pissahätä oli pakottava, mutta Jarnon sormia syyhytti tehdä siirto. Niinpä hän äkkiä päätti siirron ja poistui vessaan.

{\em Lisa katsoi lautaa innoissaan. Nyt suomalainen oli mokannut. Seuraavaksi suomalainen vaipuisi epätoivoon etsiessään turhaan siirtosarjaa, joka korjaisi mokan. Siihen tuhrautuisi roppakaupalla suomalaisen aikaa.}

Kun Jarno palasi vessasta, Lisan vastaus oli tullut, mutta Jarno kauhukseen tajusi Lisan tehneen toisen vaadituista silmistä, ja näytti siltä, että tämä saisi toisenkin silmän tehtyä. Jarno alkoi hädissään laskea siirtosarjoja, joilla hän saisi tämän estetyksi.

Jarnon analyysi jatkui tunnista toiseen. Lopulta hän löysi tesujin, ovelan perustekniikoista eroavan siirron, joka toimi. Voitonriemuissaan hän teki tuon siirron.

Peli jatkui. Jarno oli omien laskujensa mukaan varmistanut voittonsa, ja voitonriemuissaan hän kävi jatkuvasti Dragon Go Serverillä katsomassa, oliko Lisan vastaussiirtoja tullut. Hän myös laski tuntikausia laudan pistetilannetta sekä mahdollisia siirtosarjoja joita pelissa vielä oli saadakseen varmuuden siitä, että hän voittaisi pelin. Ehkä hän oli jättänyt jotain huomiotta

Lopulta peli oli edennyt pisteenlaskutilanteeseen, ja Jarno voitti kymmenellä pisteellä. Jarno lähetti pelin loputtua Lisalle englanniksi viestin, jossa hän kiitti pelistä ja kertoi, että tämä peli oli ollut ensimmäinen asia, johon hän oli pystynyt vuosikausiin keskittymään.

{\em Lisa Zhang luki suomalaisen lähettämän viestin myrtyneenä. Hänen oli ollut tarkoitus saada vastustajansa tuhraamaan kaikki aikansa peliin ja laiminlyömään muuta elämäänsä. Sen sijaan Lisa oli vahingossa kuntouttanut jotain mielenterveyspotilasta. Lisa totesi, ettei hänen kostoretkestään tullut mitään ja päätti siirtyä suosiolla tuonpuoleiseen.}

Jarno huokaisi jännittävän pelin jälkeen. Hän oli ollut flow-tilassa kaksi viikkoa, ja nyt oli aika rentoutua. Hän käynnisti Netflixin ja alkoi katsoa elokuvaa. Yllätyksekseen hän pysyi elokuvan juonessa kärrillä alusta loppuun saakka.

\otsikko{Perhepeli}
\addcontentsline{toc}{section}{Perhepeli}

''Milläs joukkueilla me pelataan?'' kysyin.

''Jos vaikka minä ja Saara ollaan joukkue'', Kari sanoi.

''Perhepeli, siis''', Arttu vastasi.

Oli 90-luvun alku ja me lukiolaisia. Olimme juuri aloittelemassa canastapeliä meillä. Perhepeli tarkoitti sitä, että peliin osallistui seurusteleva pari, joka pelasi joukkueena.

Amerikassa vaihto-oppilasvuottaan viettävä tyttöystäväni oli lähettänyt minulle canastakortit, ja pitihän uusi pakka päästä korkkaamaan. Paras syntymäpäivälahja ikinä. Canastaa voi pelata kahdella tavallisellakin korttipakalla, mutta canastakortteihin oli painettu normaalien pelikorttijuttujen lisäksi korttien pistearvot ja vähän muuta tietoa korttien rooleista pelissä. Kokeneina canastanpelaajina tietysti muistimme kaikki nuo tiedot ilman canastakorttejakin, mutta olihan se nyt hienompaa käyttää oikeita canastakortteja tavallisten pelikorttien sijaan.

Kari ja Saara istuutuivat vastapäätä toisiaan ja minä ja Arttu kumminkin puolin Karia. Tai yhtä lailla kumminkin puolin Saaraa. Ymmärsitte kai, kuinka.

Kortit jaettiin ja peli alkoi. Kukin pelaaja yritti kerätä avauspöytäykseen tarvittavia pisteitä.

''Oletteko nähneet Terminator Kakkosen?'' Arttu kysyi. Elokuva oli juuri ilmestynyt.

Minä ja Kari nyökyttelimme. Saara sen sijaan kivahti: ''Ihan kauhea leffa.''

''Olihan siinä aika hienoja tietokonetrikkejä'', Kari rauhoitteli.

''Semmoista toimintaa yngh yngh yngh'', Saara mutisi.

Peli jatkui. Kari teki avauspöytäyksen laittamalla pöytään kaksi kuningasta ja jokerin. Canastassa kumpikin joukkue yrittää kerätä seitsemän samanarvoisen kortin pöytäyksiä. Pöytäyksen saa aloittaa kolmella samanarvoisella kortilla, ja kakkoset ja jokerit toimivat jokereina.

''Mitä sä kuninkaita pöytäsit?'' Saara kivahti. ''Ei mulla ole niitä.''

''Sain avauspöytäyksen tehtyä niillä halvalla'', Kari sanoi. Ei Kari voinut tietää, mitä kortteja Saaralla oli kädessään.

''Ei puhuta pelitilanteesta'', huomautin.

''Minunkin mielestä tuo oli sääntöjenvastaista puhetta'', Arttu kommentoi.

Joukkueittain pelattavissa korttipeleissä joukkuetoverit eivät saa välittää toisilleen tietoa pelistä puheella tai eleillä. Esimerkiksi bridgekerholla kortit kädessä ei puhuta, mutta canastapeleissämme käytimme lievempää sääntöä: Kaikesta muusta saa puhua paitsi vallitsevasta pelitilanteesta. Täysin kiellettyä oli tietenkin kommentoida omia kädessä olevia korttejaan.

Peli jatkui. Kumpikin joukkue teki muutamia pöytäyksiä. Canastassa vuoron aluksi nostetaan kortti umpipakasta, sen jälkeen pöydätään kortteja jos halutaan, ja lopuksi heitetään kortti avopakkaan. Näin avopakka kasvaa koko ajan, ja jos jompikumpi joukkue saa lopulta avopakan, tämä joukkue saa etulyöntiaseman, sitä suuremman mitä suurempi avopakka.

Kiinnitin huomiota siihen, että Saara teki jatkuvasti kolmen kortin pöytäyksiä, usein käyttäen jokereita. Hänen käsikorttinsa vähenivät. Niinpä päätin rangasta Saaraa varomattomuudesta ja erään vuoroni lopuksi lukitsin avopakan heittämällä siihen kakkosen. Lukitun avopakan nostamiseen saa käyttää vain käsikortteja, joten pelaaja, jolla on vain muutama kortti kädessä on heikoilla taistelussa lukitusta avopakasta.

Avopakka kasvoi vuoro vuorolta, ja jännitys kasvoi yhdessä avopakan kanssa. Sitten Kari heitti avopakkaan viitosen, ja Arttu kaivoi kädestään teatraalisesti kaksi viitosta. Avopakka oli Artun.

''Olet sinäkin yksi tunari'', Saara sanoi vihaisesti Karille. ''Seuraisit niitä poispanoja.''

Kari ei vastannut mitään, ja minä ajattelin, että mitähän tästäkin pelistä tulee. Saara vaikutti olevan todella kärttyisällä päällä. Pakan nostaminen viitosilla oli ollut odottamatonta, eikä Kari ollut pystynyt ennakoimaan sitä. Vaikka korttipeleissä taitavalla pelaamisella voi saada todennäköisyydet puolelleen, sattumalla on aina osansa. Saara itse oli vain parin käsikorttinsa kanssa ollut heidän joukkueensa heikko lenkki, vaikkei epäonnistuminen tällä kertaa ollutkaan sattunut hänen kohdalleen.

Arttu hoiti ylivoimapelinsä mallikelpoisesti, ja meidän puolemme sai mukavan pistepotin ennenkuin Kari sai jaon lopetettua.
\newline

\noindent
Seuraava jako alkoi. Kumpikin puoli sai avauspöytäykset tehtyä nopeasti. Jouduimme muutamaan otteeseen huomauttamaan Saaralle pelitilanteen kommentoimisesta, kun tämä valitti, ettei Kari jatka hänen pöytäyksiään omilla korteillaan.

Sitten taas huomasin Saaran käsikorttien vähentyneen, ja lukitsin pakan. Alkoi taistelu avopakasta.

''Kun sä soitat pianoa, sä painat koskettimia liian takaa'', Saara sanoi Karille. ''Se tekee sun soitosta kireää.''

''Ei sen pianon mekanismi rekisteröi sitä, mistä kohti kosketinta on painettu'', Kari sanoi.

Ajattelin taas, että mitä tästä pelistä tulee. Olin odottanut rentouttavaa canastapeliä, ja nyt jouduinkin todistamaan parisuhdedraamaa. Paitsi joutua todistamaan riitelyä, minua keljutti myös se, että riitelevät pelaajat eivät keskittyisi peliin kunnolla, mikä laskisi pelin tasoa. Kaikkein nautinnollisimpia ovat pelit, joissa kaikki osaanottajat pelaavat hyvin.

Saara ja Kari jatkoivat toisilleen tiuskimista koskien sitä, mistä kohti pianon koskettimia pitää painaa. Samalla avopakka jatkoi kasvuaan.

Minulla oli kädessä seiskapari ja kuningatarpari. Meillä oli pöydättynä kuningattaria, joten Saara saattaisi hyvinkin uskoa, että kuningatar oli turvallinen poispano. Seiskoja ei oltu pelattu yhtään. joten kaikki tiesivät seiskan vaaralliseksi heittokortiksi.

Sitten Saara heitti pois seiskan ja pääsin nostamaan avopakan. Ihmettelin, oliko kaikki Saaran energia mennyt tiuskimiseen niin, ettei hän ollut keskittynyt peliin. Toisaalta Saaralla oli vain kolme käsikorttia, joten hänellä ei ollut paljon valinnanvaraa heittokortin suhteen.

''Kukas nyt on tunari?'' Kari kysyi voitonriemuisena.

''Mä en enää sano yhtään mitään'', Saara vastasi myrtyneenä.

Nyt minä pääsin canastan hauskimpaan rooliin, pelaamaan ylivoimapeliä, ja Arttu hoiti ylivoimanpeliä pelaavan tukemisen mallikelpoisesti. Olimme jaon lopussa selvässä johtoasemassa.

Laitoin kahvin tippumaan. Seuraavan jaon jälkeen kaikki saisivat kupilliset.
\newline

\noindent
Seuraava jako oli tapahtumaköyhä. Avopakkaa ei lukittu, joten se ei päässyt kasvamaan hallitsemattomasti. Kumpikin puoli nosteli useita pieniä avopakkoja ja rakenteli canastoja, seitsemän samanarvoisen kortin yhdistelmiä.

Juttelimme niitä näitä. Saara ei osallistunut jutteluun vaan mökötti. Hiljaisuuden vallitessa ja nuivin ottein hän kuitenkin pelasi vuoronsa sääntöjen mukaan.

Yhdessä vaiheessa Arttu kysyi Saaralta: ''Montako korttia sulla on kädessä?''

Tämä on niitä harvoja asioita, joita sääntöjen mukaan toiselta pelaajalta saa kysyä, ja toisen on vastattava totuudenmukaisesti. En tiedä, testasikö Arttu, murjottaako Saara vai yrittikö hän vain saada Saaran sanomaan jotain.

Saara kuitenkin vain istui hiljaa. Arttu odotti hetken vastausta ja jatkoi sitten peliä.

Jaon loputtua kumpikin puoli sai jonkun verran pisteitä.

''Onko täällä joku, joka ei ota kahvia?'' kysyin, ja jatkoin Saaralle: ''Kato, kun mä kysyn näin päin, teen asiat helpoksi sulle. Saat kahvia vaikka et sano mitään.''

''Minä en ota kahvia'', Saara sanoi hiljaa.

Kävin hakemassa keittiöstä kolme kahvikupillista.
\newline

\noindent
Neljäs jako alkoi. Pelin lomassa Saara sanoi vihaisena Karille: ''Sä olevinas olet mun poikaystävä, mutta silti sä vaan olet aina tietsikalla kotona. Sä et oikeesti välitä minusta.''

Ajattelin, että tulikohan siinä se todellinen syy Saaran äksyydelle. Toisaalta, yleensä kun minä näin Karia, tämä oli Saaran seurassa. Kari harrasti tietokoneohjelmointia, joten oli ymmärrettävää, että hän tarvitsi omaakin aikaa.

''No eilen ohjelmoin', Kari sanoi, ''mut toissapäivänä esimerkiksi oltiin koko päivä yhdessä.''

''No toissapäivänä, mutta se on vain yksi päivä!'' Saara huusi.

''On niitä muitakin yhteisiä päiviä ollut aika paljon'', Kari vastasi selvästi jo tuohtuneena.

''Eikä ole'', Saara vastasi. ''Aina sä vaan olet tietsikalla.''

Kiista jatkui, ja hetken se muistutti juupas-eipäs -väittelyä. Sitten Karin fyysisen rakastajan kyvyt kyseenalaistettiin, ja sitten kun Kari otti sen aika vakavasti, Saara syytti Karia siitä, että tämä aina suuttui, jos tätä vähänkin kritisoi.

Lopulta Arttu pyysi, että Saara ja Kari puisivat ongelmansa sitten kun olisivat kahden kesken. ''Jatketaan peliä.''

Avopakka meni taas lukkoon, ja poispanoillaan Kari onnistui luomaan vaikutelman, ettei hänellä ole ysiparia kädessä. Heitin ysin pois, ja tietysti vaikutelma oli petollinen. Kari sai avopakan.

Oli minun ja Artun vuoro aloittaa alivoimapeli. Tekisimme yhden canastan, seitsemän samanarvoisen kortin yhdistelmän, ja sen jälkeen jompikumpi meistä hankkiutuisi kaikista käsikorteistaan eroon. Se tarkoittaisi jaon loppua. Jos tekisimme sen riittävän nopeasti, Kari ei ehtisi kahmia hirveän suurta pistepottia.

Alivoimapelimme jatkui pari vuoroa, ja sitten Saara pöytäsi kaikki käsikorttinsa. Jako loppui, ja se oli sen Karin ylivoimapelin loppu.

''Mitä sä noin teit?'' Kari kysyi vihaisena. Avopakan noston jäljiltä Karilla oli hirveä määrä käsikortteja, joita hän ei ollut ehtinyt pöydätä. Pöydättynä ne olisivat olleet pluspisteitä heille, mutta nyt ne olivat miinuspisteitä.

''Vastustajilla on yksi kuuden kortin pöytäys.'' Pidätelty raivo kuulsi Saaran äänestä. ''Estin heitä tekemästä siitä canastaa.''

Saaran vastaus oli selkeä tekosyy. Heillä itsellään oli paremmat canastatekomahdollisuudet kuin meillä. Todellisuudessa Saara oli vain halunnut estää Karia loistamasta ylivoimapelissä. Tilanne oli siis niin paha, että Saara oli valmis sabotoimaan oman joukkueensa peliä kostaakseen joukkuetoverilleen.

Tässä vaiheessa minusta ei ollut enää mitään järkeä jatkaa peliä, joka oli mennyt täydeksi pelleilyksi. Potkin pelaajat pettyneenä ulos meiltä. Pelaajien postuessa eteisestä kuului Saaran ja Karin riitely.

\otsikko{Bridgerouva}
\addcontentsline{toc}{section}{Bridgerouva}

''Mä lähden nyt'', Marjo huikkasi.

''Pidä hauskaa!'' Lars toivotti.

Marjo ajatteli, että Larsin äänessä oli jotain marttyyrimäistä. Lars olisi varmaan halunnut Marjon kokonaan itselleen. Kuitenkin bridgen SM-kisat olivat Marjosta tärkeämmät.

Marjo oli saanut houkuteltua avokkinsakin bridgen pariin. Marjo ja Lars kävivät kerran viikossa pelaamassa bridgekerholla. Toisaalta Marjosta aloittelijan parina pelaaminen ei ollut niin tyydyttävää. Parin tulokset määräsi lähes yksinomaan se, kuinka paljon virheitä Lars teki, eikä yhteispeli ollut sillä tasolla, että Marjo olisi voinut käyttää kaikkia taitojaan.

Bussissa matkalla Lauttasaaren Bridgeareenalle Marjo ajatteli, että kunhan Larsin taidot vähitellen karttuisivat, hän voisi pelata tämän parina SM-kisoissakin. Tällä kertaa kuitenkin parina oli Marjon vanha vakipari, Pia. Jos Lars nousisi sille tasolle, että hän ja Marjo pelaisivat Suomen huipulla kuten Marjo ja Pia, parisuhde olisi vakaammalla pohjalla. Nyt oli se riski, että Larsin mielestä Marjon bridgeharrastus alkaisi viedä liikaa aikaa seurustelulta.
\newline

\noindent
Marjo saapui turnauspaikalle viime tingassa. Pelaajat olivat jo asettuneet pelipöytiin. Marjo istuutui hänelle varatulle paikalle, vastapäätä Piaa.

Pelaajat ottivat kortit korttikotelosta, brikasta. Marjo katsoi korttejaan. Joukossa oli kuusi korttia herttaa, se oli paljon, mutta korkeita kortteja oli aika vähän. ''Kaksi herttaa'', Marjo tarjosi.

Bridgessä ennen kuin kortit pelattiin, oli tarjouskierros, joka määräsi, millainen peli lopulta pelattiin. Huippupelaajille varsinainen korttien pelaaminen oli hyvin pitkälle rutiinia, ja tarjoaminen oli se, missä pelaajat osoittivat taitonsa.

Tarjoukset jatkuivat. Marjo mietti, pitäisikö hänen korottaa pelitoverin kolmen hertan tarjous neljäksi hertaksi. Tarjoamiseen oli säännöt, jotka kertoivat mitä piti tarjota riippuen edeltävistä tarjouksista ja omista korteista. Kun Lars oli tutustunut bridgeen ja opetellut noita sääntöjä, hän oli kuvitellut, etteivät säännöt jättäneet pelaajalle harkinnanvaraa.

''Tämähän on tylsää äärellisen automaatin simulointia'', Lars oli sanonut. Lars oli tekoälytutkija ja äärellinen automaatti oli yksinkertaisin olemassaoleva mekaanisen laskennan teoreettinen malli. Marjo oli joutunut selittämään, että kun bridgenpelaajan taidot karttuvat ja hän hallitsee tarjoamissäännöt, sellaisia kortteja joutuu miettimään paljonkin, jotka ovat rajatapauksia kahden tarjouksen välillä. Ja bridgenpelaaja törmäsi sellaisiin tilanteisiin useinkin.

''Neljä herttaa'', Marjo tarjosi.

Sitten kortit pelattiin, ja Marjo sai kotipelin neljässä hertassa.

Kortit kädessä Marjosta tuntui, kuin hän olisi tullut kotiin. Hän ajatteli, että hänet oli tarkoitettu pelaaman huipputason bridgeä. Mutta mitä Lars sanoisi?
\newline

\noindent
Kun kolme jakoa oltiin pelattu, tuli tauko.

''Mä jo luulin, että sä jäit lemmenpesääsi Larsin kanssa'', Pia sanoi.

Marjoa myöhästyminen nolotti. ''En mä nyt sentään.''

''Mitenhän pelit nyt menevät, kun ei olla keretty treenaamaan'', Pia jatkoi.

Ennen kuin Marjo oli tavannut Larsin, hän ja Pia olivat pyhittäneet kaiken vapaa-aikansa bridgelle. Niin huipulle noustaan. Viimeisen puolen vuoden aikana Marjolta oli bridge jäänyt, kun hän oli keskittynyt seurustelemaan Larsin kanssa.

''Eiköhän me pärjätä'', Marjo sanoi.

''Teillä on ollut kutuvaihe päällä'', Pia sanoi. ''Eiköhän se aikaa myöten tasaannu.''

Marjo oli alkanut pelaaman bridgeä viistoistavuotiaana, ja vähitellen peli oli vienyt Marjon mukanaan. Nyt, kolmekymmentäviisivuotiaana, Marjo oli ensimmäisen kerran rakastunut.

Marjo ja Pia menivät katsomaan ensimmäisten jakojen tuloksia. Toisessa jaossa oli ollut mahdollista pelata slammi. Se tuotti paljon pisteitä mutta vaati huippuhyvät kortit. Vain kaksi paria oli löytänyt kyseisen slammin. Toinen oli Marjo ja Pia, ja toinen Kalle ja Heikki. Marjo ajatteli, että olikohan tästäkin SM-kisasta taas tulossa tiukka vääntö näiden kahden parin välillä.
\newline

\noindent
Pelit jatkuivat. Kukin pari pelasi joukkueena koko turnauksen ajan, mutta vastustajat vaihtuivat kolmen jaon välein.

Marjo otti kortit brikasta. Kaikissa pöydissä pelattiin aina samoin jaetut kortit, ja pisteitä sai sen mukaan, millaisen tuloksen oli korteilla saanut verrattuna muihin samat kortit pelanneisiin. Se minimoi korttionnen vaikutuksen ja varmisti sen, että pelaajia palkittiin pelitaidosta.

Pelitaidon kehittäminen olikin se, mille Marjo oli omistanut elämänsä. Marjo arvosti ihmisessä eniten taitoa, oikeastaan missä tahansa asiassa. Larskin oli omalla alallaan hyvin taitava, tekoälyinsinööri. Hän kehitti jätteitä lajittelevaa robottia. Marjo ajatteli, että toisin kuin hänen oma taitonsa, Larsin taito hyödytti koko yhteiskuntaa.

Marjo ei oikein tiennyt, mitä ajatella tästä. Järjen tasolla hän ymmärsi, että yhteiskunnallistakin hyötyä tarvittiin, mutta tunteen tasolla huippusuoritukset kiehtoivat häntä ihan niiden hyödyllisyydestä riippumatta.

Pia tarjosi ''neljä sangia''. Marjon ja Pian systeemissä se pyysi Marjoa seuraavalla tarjouksella ilmoittamaan ässiensä lukumäärän. Tarjous oli Marjosta odottamaton. Joko Pia oli mokaamassa, tai hän oli keksinyt todellisen älynväläyksen.

Marjo tarjosi ''Viisi ruutua'' ilmoittaen yhden ässän, Pia tarjosi slammin ja pelasi sen kotiin. Pia oli taas pystynyt huippusuoritukseen.

Seuraavassa jaossa vastustajat avasivat ''Yksi risti''. Marjo katsoi vastustajien systeemikorttia. Vahva risti. Bridgessä kukin pari sai suht vapaasti valita, mitä ''sääntöjä'' tai tarkemmin sanoen merkityksiä tarjouksilleen käytti. Näillä vastustajilla yhden ristin tarjous ei tarkoittanut ristimaata vaan yleensä vahvoja kortteja. Nyt puolustettaisiin vastustajien vahvoja kortteja vastaan.

Huippusuoritus. Pelissä voittoon ei riitä, että yltää hyvään suoritukseen. Täytyy yltää parempaan suoritukseen kuin vastustajat. Ja jos vastustajat yltävät hyvään suoritukseen, itseltä vaaditaan huippusuoritus. Sen takia pelit sopivat huippusuorituksia arvostavalle.

Marjon ja Pian puolustuspeli puri, eivätkä vastustajat saaneet sitoumustaan kotiin.
\newline

\noindent
Marjo osui katsomaan jakojen tuloksia yhtaikaa Kallen kanssa.

''Sinuakin näkee täällä'', Kalle sanoi.

''Joo'', Marjo sanoi. ''Me kaksi taidetaan olla taas tuloslistan kärjessä.''

''Tulee tiukka kisa voitosta'', Kalle sanoi.

''Siltähän tämä näyttää'', Marjo sanoi.

Vaikka Kalle ja Marjo tekivät pelipöydässä parhaansa voittaakseen toisensa, he olivat muuten ystäviä ja arvostivat toisiaan. Jos pelitaitonsa mieli kehittää huipputasolle, tarvitsi huipputason vastustajia, joten Kalle ja Marjo tiedostivat tarvitsevansa toisiaan. Lisäksi sellaisen vastustajan kanssa väistämättä tunsi yhteenkuuluvuutta, joka pelasi samaa peliä, erityisesti kun kyse oli bridgen kaltaisesta pienten piirien pelistä. Ihmisellä on enemmän yhteistä sellaisen kanssa joka pelaa samoilla säännöillä kuin sellaisen kanssa joka on samalla puolella.

Marjo ajatteli, että mitähän Lars sanoisi, jos saisi tietää hänen ja Kallen ystävyydestä. Toisaalta Kalle oli kaksikymmentä vuotta Marjoa vanhempi, joten heidän välinsä olivat aina olleet platoniset. Marjo toivoi Larsin ymmärtävän, ettei Kalle ollut hänelle minkäänlainen uhka.

Pelit jatkuivat, ja tuloslistalla oli koko ajan Kallen ja Heikin pari kärjessä. Aivan heidän perässään olivat Marjo ja Pia. Muut olivat kaukana takana.
\newline

\noindent
Turnauksen viimeisiin jakoihin Kalle ja Heikki osuivat Marjon ja Pian vastustajiksi.

''Tässä se sitten ratkeaa'', Kalle sanoi.

''Joo'', Marjo vastasi.

Kahdessa ensimmäisessä jaossa ei tapahtunut mitään ihmeellistä. Kumpikin pari pelasi hyvää, vahvaa peliä, joten nämä jaot eivät ihmeemmin heiluttaisi turnauksen pistetaulukkoa.

Turnauksen viimeisessä jaossa Marjo tarjosi itsevarmasti slammin. Marjon pitäisi pelata slammi kotiin, ja hän pelaisi sekä omat että Pian kortit.

Kun Pia laittoi korttinsa pöytään nähtäville, Marjo pettyi. Ne olivat huonommat kuin hän oli laskelmoinut. Peli ei menisi kotiin, ja SM-turnauksesta ei tulisi kuin toinen sija.

Sitten Marjo alkoi miettimään. Yhdessäkään toisessa pöydässä ei näillä korteilla varmasti oltaisi slammia tarjottu, joten jos Marjo saisi kotipelin, hän ja Pia saisivat muhkean pistepotin ja voittaisivat turnauksen. Normaalisti korttien pelaaminen oli tarjoamista helpompaa, mutta näiden korttien pelaaminen oikein ei olisi todellakaan mikään läpihuutojuttu.

Marjo tarvitsi ensinnäkin leikkauksen toimivan, mutta tarjouksissa vastustajilta saadun informaation nojalla se toimisi. Sitten hän näki mahdollisuuden kaksoiskiristykseen. Mutta siinä oli ongelma yhteyksien kanssa. Jos hän sakaisi ison ruudun tavanomaisen pienen sijaan, hän saisi yhteydet säilytettyä. Se oli siinä, jos vain leikkaus todella toimisi. Mutta monta kikkaa se vaati.

Marjo alkoi pelaamaan kortteja. Pian patasotamiehen päälle Heikki pelasi pienen padan, kuten hyvin pelaavat tekivät. Marjo itse pelasi myös pienen padan. Jos Kallella olisi patarouva, homma kusisi.

Kalle nosti kortin kädestään ja löi sen pöytään. Pieni pata. Marjo huokaisi helpotuksesta. Leikkaus oli toiminut. Marjo pelasi kortit loppuun suunnitelmansa mukaan. Hän ja Pia olivat Suomen mestareita.
\newline

\noindent
Sitten tuli palkintojenjako. Kun Marjo meni noutamaan kultamitaliaan, hän huomasi, että Lars oli tullut katsomaan. Kun Marjo saatuaan mitalin kaulaan meni Larsin luo, tämä sanoi: ''Minun kaunis bridgeneroni.''

''Minä luulin, että olet minulle mustasukkainen bridgestä'', Marjo ihmetteli.

''En tietenkään'', Lars sanoi hämmentyneenä. ''Minähän olen vain ylpeä, että minulla on noin kykenevä tyttöystävä.''

''Saanko sitten käyttää vähän enemmän aikaa bridgeen jatkossa?'' Marjo kysyi.

''Toki'', Lars sanoi. ''En minä halua riistää sinulta tärkeää harrastustasi.''

''Ja pelata muidenkin kuin sinun parinasi?'' Marjo jatkoi.

''Sun pitää pelata muidenkin kuin mun parina'', Lars sanoi. ''Minä haluan panostaa eniten työhöni ja rentoutua brigden parissa, niin minusta ei koskaan huipputason pelaajaa tule.''

Lars ja Marjo suutelivat.

\otsikko{Jannen polku}
\addcontentsline{toc}{section}{Jannen polku}

Janne oli pikkuvirkamies. Hän ei koskaan ollut varsinaisesti halunnut sellaiseksi, mutta hän oli seurannut yhteiskunnan hänelle viitoittamia uria ja päätynyt tuohon ammattiin. Jannella oli vaimokin. Janne ja hänen vaimonsa eivät koskaan olleet rakastaneet toisiaan valtavasti, mutta olivat päätyneet yhteen, kun se oli tuntunut sopivalta.

Sitten vaimo otti eron Jannesta. Kuulemma elämä Jannen kanssa oli liian tylsää. Janne suri avioliiton päättymistä lyhyen ajan ja luuli päässeensä yli siitä.

Oli kuitenkin kysymyksiä, jotka olivat nyt alkaneet vaivaamaan Jannea: Kuka minä olen? Millainen on hyvä elämä? Mikä on elämän tarkoitus? Mikä on ihmisen osa?

Janne ei oikein tiennyt, kuinka näitä kysymyksiä pitäisi lähestyä. Kerran hän kuitenkin luki uteliaisuuttaan lehdestä horoskooppinsa.

Tällä kertaa horoskoopin ennustus osui täsmälleen oikeaan, ja Janne päätti tutustua astrologiaan tarkemmin. Hän varasi ajan astrologille.

Astrologi teki Jannelle tähtikartan. Se kuvasi Jannen persoonallisuutta ja hänen elämänsä tärkeimpiä tapahtumia.

Näin Janne sai vastauksen kysymykseen ''Kuka minä olen?'': Hän oli Vaaka, jonka nouseva merkki oli Neitsyt.

Janne alkoi jäsentää elämäänsä astrologian kautta. Hänen elämäntapahtumansa eivät enää vaikuttaneet satunnaisilta vaan saivat selityksensä. Kuitenkin astrologiassa yksi asia vaivasi Jannea: Vaikka astrologia vastasi pieniin eksistentiaalisiin kysymyksiin kuten ''Kuka minä olen?'' tai ''Miksi minulle tapahtui avioero?'', se jätti vastaamatta suuret eksistentiaaliset kysymykset elämän tarkoituksesta ja hyvästä elämästä.

Koska Janne oli saavuttanut pienen menestyksen eksistentiaalisella polulla, hän päätti jatkaa polkua. Uskonto varmaan vastaisi suurempiin kysymyksiin. Janne tutki eri kirkkokuntia. Mihin tahansa kirkkoon ei voisi mennä, koska hihhuliksi hän ei halunnut. Lopulta hän nimen perusteella päätyi Vapaakirkkoon. Siellä ei varmaan oltaisi tiukkapipoisia.

Uskonnosta Janne alkoikin saada vastauksia suurempiin eksistentiaalisiin kysymyksiin. Hyvä elämä oli Jumalan tahdon mukaista elämää, ja kirkkokunta selitti Jannelle, mikä oli Jumalan tahto. Elämän tarkoitus oli ylistää Jumalan suuruutta ja elää tämän varjeluksessa taivaspaikkaa tavoitellen. Jonkun aikaa Janne elikin kristittynä.

Jannella oli kuitenkin ystävä, jota Jannen hurahtaminen höpöhöpöön häiritsi. Tämä suositteli Jannelle erään fyysikon kirjoittamaa uskontokriittistä kirjaa.

Janne luki kirjan. Ensin häntä suututti, kun hänen uusi maailmankuvansa kyseenalaistettiin. Sitten Janne alkoi miettimään. Fyysikko väitti, että Jumalan olemassaolosta ei ollut todisteita eivätkä planeetat voineet mitenkään vaikuttaa ihmiselämään. Jannesta kritiikki tuntui menevän ohi. Hänelle tärkeitä olivat kysymykset elämän tarkoituksesta ja sensellaisesta, eikä todisteiden kysyminen ollut olennaista.

Sitten Janne tajusi yhden tärkeän seikan: Kristinuskon eksistentiaalisiin kysymyksiin antamat vastaukset olivat mielekkäitä vain, jos kristinuskon Jumala oli oikeasti olemassa. Samoin astrologian eksistentiaalisiin kysymyksiin antamat vastaukset olivat mielekkäitä vain, jos planeetat todella vaikuttivat ihmiselämiin. Muussa tapauksessa kristityn tai astrologiaan uskovan katsomus rakentuisi valheelle.

Fyysikon kirja oli vakuuttanut Jannen eikä hän enää uskonut jumaliin tai planeettojen vaikutuksiin, joten näitä vastauksina kaupittelevat tahot alkoivat hänestä tuntumaan eksistentiaalisilta helppoheikeiltä. He tarjoilivat helppoja näennäisvastauksia.

Janne luki tuon fyysikon kirjoja enemmältikin toivossa löytää tieteestä vastauksia eksistentiaalisiin kysymyksiin. Janne tajusi, että tiede antoi hyviä ja päteviä vastauksia faktuaalisiin kysymyksiin, mutta heti kun tuo fyysikko alkoi käsittelemään ekstentiaalisia kysymyksiä, hänestä tuli samanlainen helppoheikki kuin pastoreista ja astrologeista. Ei siitä, että ihminen on kehittynyt evoluutiossa voi vetää sellaista johtopäätöstä, että ihmisen on oikein valita lisääntyminen elämäntehtäväkseen.

Nyt Janne oli hukassa. Vastauksia ei löytynyt mistään. Hakiessaan fyysikon kirjoja kirjastosta Janne oli usein kulkenut filosofiahyllyn ohi. Hän ajatteli kokeilla, josko filosofia vastaisi eksistentiaalisiin kysymyksiin.

Filosofiankirjoissa Janne törmäsi eksistentiaalisten kysymysten rationaaliseen pohdiskeluun ja alustaviin vastauksiin, jotka sitten toiset filosofit rationaalisin perustein kyseenalaistivat. Tästä Janne sai mallin eksistentiaalisten kysymysten omaehtoiseen pohdiskeluun, ja hän alkoi harrastaa tätä.

Eräässä filosofiankirjassa mainittiin, että Dostojevskin Karamazovin veljeksissä käsitellään uskonnollisia kysymyksiä. Niinpä Janne alkoi lukea kaunokirjallisuutta. Kaunokirjallisuudessa hän törmäsi lukuisiin erilaisiin elämänasenteisiin, joista hän sai eväitä pohdiskelulleen.

Lopulta Janne tajusi sen, että eksistetiaalisten kysymysten pohdiskelu oli tärkeämpää kuin vastausten löytäminen niihin.

\otsikko{Owari}
\addcontentsline{toc}{section}{Owari}

Me oltiin just tultu koulusta ja oltiin Ramin luona. Rami kysy: ''Mitä tehään?''

Mä vastasin: ''Mä tiedän! Mennään meille pelaamaan korttia!''

Rami vastasi: ''Emmä tiiä. Mun vanhemmat on kieltäny kortinpeluun.''

Ramin vanhemmat onki jotain himouskovaisia.

Mä sanoin: ''Ei kerrota sun vanhemmille.''

Rami sano: ''Nyt mä tiiän. Mennään pihalle pelaamaan Owaria. Mä opin sen Ghanassa.''

Ramin vanhemmat oli ollu vuoden lähetystyössä Afrikassa, ja Rami oli ollu mukana. Mä tietysti innostuin, kun Afrikka on niin jännittävä. Ja musta on kiva oppia uusia pelejä kans.

Rami sano: ''Se on vähän niinku lautapelit.''

Rami haki kaapista kourallisen kuivattuja herneitä, ja me mentiin pihalle hiekalle. Rami kaivo pieniä kuoppia maahan. Kaks kuuden kuopan riviä. Me istuttiin silleen vastakkain, että toinen rivi oli mun edessä ja toinen Ramin.

Sit Rami selitti säännöt. Aluks jokaiseen kuoppaan laitetaan neljä hernettä. Kun on pelaajan vuoro, se ottaa kaikki herneet yhestä omasta kuopasta ja alkaa kylvää niitä vastapäivään seuraaviin kuoppiin, yks herne jokaiseen kuoppaan. Ja mun oikeanpuoleisen kuopan jälkeen seuraava on Ramin sen näkulmasta vasemmanpuoleisin kuoppa, eli ne menee just vastapäivään.

Jos viimeinen herne osuu vastustajan kuoppaan, ja siinä on kaks tai kolme hernettä, se kylväny pelaaja voittaa ne herneet ja ne on sen pisteitä. Ne pannaan sivuun. Ja jos sitä pistekuoppaa edeltävässä on kaks tai kolme hernettä, ne on pisteitä samalla tavalla ja niin edelleen. Se voittaa, jolla on lopussa enemmän pisteitä.
\newline

\noindent
Me alettiin pelaamaan, mut siihen tuli Make ja Pasi ja Sami. Make on pihan kingi. Se kysy: ''Mitäs ne luokalle jääneet tekee?''

Mä en ollu jääny luokalle ku mä oon hikari eikä Ramikaan oikeastaan oo jääny luokalle. Rami oli kuiteski ollu vuoden poissa koulusta sen lähetystyön takia, nii se oli jääny meistä yhen vuoden jälkeen. Make sano sitä luokalle jääneeks, vaikka se ite oli saanut edellisenä kevään ehot.

Mä sanoin: ''Tää on tämmönen afrikkalainen peli.''

Pasi sano: ''Ugga bugga.'' Se sanoo aina noin, ku joku puhu Afrikasta.

Make sano: ''Yhet vaan siirtelee jotain herneitä kuopasta toiseen. Hullun hommaa.''

Sit Make ja Pasi ja Sami nauro räkäsiä. Joskus mua nolottaa, kun ne nauraa mulle, mut nyt ei nolottanu yhtään ku se peli oli niin jännittävä. Ihan erilainen ku muut pelit mitä mä oon pelannu. Ja vielä Afrikasta. Mä vaan toivoin, että Make ja sen jengi menis pois.

Sit ne onneks meniki pois.

Rami sano: ''Ghanassa oli pelilautojaki tähän peliin. Ne oli puuta, ja noi kuopat oli koverrettu niihin. Eikä niillä ollu herneitä vaan isoja siemeniä. Mut joskus ne pelas maakuopilla, jos niillä ei sillon ollu lautaa.''

Rami kylvi herneitä ja viimenen osu mun kuoppaan, jossa oli valmiiks vaan yks herne. Rami sai herneet siitä ja kahesta muusta kuopasta.
\newline

\noindent
Vähän ajan kuluttua grillikatoksesta kuulu kova ääni: ''Mä vaihan kolme!''

Me katottiin sinne, ja Make ja sen jengi oli siellä. Make huusi: ''Me pelataan pokeria karkeista. Mammanpojat ei varmaan käytä panoksia.''

Mä luulen, että Make ja ne ei osaa pelata pokeria nokituksilla vaan ne pelkästään jakaa kortit ja se voittaa jolla on parhaat. Mut hirveen kovaa ne aina huusi, kuinka monta korttia ne vaihtaa ja kuka voittaa. Sieltä kuulu: ''Pannaanhan kaikki nyt karkit panokseks.'' Ja sen semmosta.

Me jatkettiin peliä. Sit Make huusi: ''Kattokaa tänne.'' Me katottiin, ja Make työnsi karkin suuhun silleen että kaikki varmasti näki. Sitten se huokas nautinnollisesti: ''Ahhh.''

Meidän peli oli just loppunu Ramin voittoon ja mä sanoin Ramille: ''Pannaan seuraavaan peliin markan panos.''

Emmä oikein tiedä, miks mä just silloin sanoin noin.

Rami vastas: ''En mä halua kun vanhemmat on kieltäny rahapelit.''

Mä yritin suostutella, mut Rami ei suostunu. Me sit alotettiin uus peli ilman panosta.

Peli jatku. Yhessä vaiheessa mä kylvin niin montaa hernettä, että viimenen ei osunu edes Ramin kuoppaan vaan ne meni yli Ramin kuopista mun vasemmanpuolimmaisiin kuoppiin.
\newline

\noindent
Sit Make ja Pasi ja Sami tuli pihalle pyörillä. Maken pyörässä oli semmonen pitkä satula ja rautatangosta tehty selkänoja. Rodeosatulaks jotkut sitä kutsuu. Mäki haluisin semmosen. Make on kova jätkä ja sillä on kovan jätkän pyörä. Mut ei se muuta osaa ku kovistella.

Sit ne rupes ajamaan pyörillä ihan meidän vierestä ja jarrutteli silleen, että hiekkaa lensi meidän pelin päälle.

Rami huusi: ''Älkää häiritkö meidän peliä.''

Make vastas: ''Suomi on vapaa maa. Kyllä me saadaan ajaa pyörillä.''

Pasi sano: ''Suomi on vapaa maa mut Afrikka ei ole.''

Eikö se tiedä, että Afrikka on maanosa eikä maa?

Sit ne jatko sitä hiekan pöllyttämistä meidän pelin päälle. Me yritettiin kaivella herneitä hiekan seasta ja olla välittämättä niistä. Mun äiti aina sanoo, että kiusaajista ei kannata välittää, mut ei se ymmärrä, miten vaikeeta se on.

Sit naapurin täti tuli kopistelemaan mattoja pihalle, ja kun se näki, mitä tapahtuu, se kutsu meidät kaikki puhutteluun.

Se sano Makelle: ''Antakaa Ramin ja Sepon olla rauhassa. Miks te ylipäätänsä kiusaatte niitä?''

Make sano: ''No ku ne vaan siirtelee herneitä kuopasta toiseen.''

Mä sanoin: ''Eiku se on semmonen peli. Rami oppi sen Afrikassa.''

Naapurin täti sano Makelle ja Pasille ja Samille: ''Taidatte olla kateellisia, kun ette itse osaa pelata sitä.''

Sit Pasi ja Sami alko hytkymään ja laulamaan: ''Ugga bugga ugga bugga.''

Sit se täti sano, että Maken ja Pasin ja Samin pitää mennä pois ja jättää meidät rauhaan. Se täti sano kans niille: ''Sietäisitte hävetä.'' Onneks Make ja sen jengi usko ja meni pois. Me saatiin sen jälkeen pelata rauhassa.

Rami voitti sen pelin, kun se oli Afrikassa oppinu, mitä siirtoja kannattaa tehdä. Mut sitä seuraavan mä voitin.

\otsikko{Tuppeen}
\addcontentsline{toc}{section}{Tuppeen}

Pelikortti iskeytyi pöytään. Tarmo Mikkonen katsoi pelattua korttia ja myhäili tyytyväisenä. Hän voittaisi tikin.

Vuosi oli 1949, ja oltiin Keminmaalla tukkisavotassa. Savottakämppä oltiin sinä päivänä saatu pystyyn, ja jätkät rentoutuivat sisätiloissa osa pelaten tuppea, osa pelin takapiruina, ja osa punkissaan loikoillen.

Yhtäkkiä oveen kolkutettiin. Jätkät nappasivat kortit nopeasti pinoon ja laittoivat ne penkille piiloon. Etelästä oli tullut maisteri Forsberg insinööri Mäkelän kanssa tarkastuskäynnille savotalle, ja kortinpeluulla oli edelleen syntinen leima. Eivät Lapin työnjohtajat kortinlyömistä paheksuneet, mutta etelän maisterista ei koskaan tiennyt.

Ovi avautui, ja maisteri astui sisään insinöörin kanssa. ''Tupellako ne miehet olivat?''

''Ei…'' Matti Penttilä sanoi. ''Korviketta juodaan.''

Maisterin katseesta kuvautui epäluulo. ''Jos täällä kuitenkin tuppimiehiä on, niin minä ja Mäkelä voisimme ottaa erän.''

Miehet katselivat maisteria pöllämystyneinä. Arvojärjestys työmailla oli selvä, eivätkä herrat jätkien kanssa seurustelleet. Tarmo kuitenkin huomasi saaneensa tilaisuuden näpäyttää herroja. Tuppi oli Lapin jätkien peli, eikä etelän herra siinä pärjäisi. Olisihan se aika komeaa pelata oikein maisteri tuppeen.

''Voitasiinhan me vähän pelata Matin kanssa…'' Tarmo sanoi verkkaisesti.
\newline

\noindent
Risto Kaartinen ja Simo Laakso antoivat pelipöydästä paikkansa Forsbergille ja Mäkelälle, ja peli saattoi alkaa. Forsberg ja Mäkelä pelasivat joukkueena Tarmon ja Matin joukkuetta vastaan.

Kortit jaettiin, ja kaikki paljastivat tarjouskortit. Forsberg paljasti punaisen kortin. ''Se on ramia nyt.''

Tupessa on kaksi pelitapaa. Ramissa tikkejä yritetään voittaa, kun taas nolossa niitä yritetään hävitä. Jos yksikin pelaajista paljastaa punaisen tarjouskortin, pelataan ramia, ja jos kaikki paljastavat mustat kortit, pelataan noloa.

''Taitaa maisteri hallita pelin'', Tarmo sanoi. Pelitermin tietäminen oli tehnyt häneen vaikutuksen.

''Olen minä tupen säännöt lukenut'', Forsberg sanoi. ''Vaikka pelaaminen onkin jäänyt vähemälle.''

Pelaajat palauttivat tarjouskortit käsiinsä, ja varsinainen peli alkoi. Valtaosa tuohon aikaan pelatuista korttipeleistä oli tikkipelejä. Tämän johdosta herrojen skruuvi ja jätkien tuppi muistuttivat suuresti toisiaan. Forsberg oli istunut runsaasti skruuvipöydässä, ja kaikki tupen elementit löytyivät myös skruuvista. Niinpä Forsbergin ja Mäkelän joukkue voitti ensimmäisen jaon.

''Tehän pelaatte kuin aidot Lapin jätkät'', Tarmo kehaisi. Hän oli vakaasti päättänyt pelata etelän herrat tuppeen, eikä ensimmäisen jaon häviäminen vielä mitään ratkaissut. Yleensä tuppipeli jatkui ja jatkui ratkaisemattomana; toisinaan voittajaa ei saatu selville koko illan aikana. Pelin voittaminen oli siis hyvin vaikeaa, ja pelin häviäminen poikkeuksellisen häpeällinen tapahtuma. Joskus tupen hävinnyt joukkue oli vaihtanut savottaakin, kun he eivät olleet kestäneet häpeää.

Toinen jako alkoi. Tällä kertaa kaikki näyttivät noloa. Pelaajat alkoivat vältellä tikkejä, ottaen välissä tikin sieltä täältä silloin, kun se oli taktisesti edeullista. Lopussa alkoi näyttää siltä, että hännät, monta viimeistä tikkiä, menisivät Tarmolle.

Tarmo ajatteli, että maisteri pääsi elämässään helpolla ja oli nyt vielä voittamassa jätkän tämän omassa pelissä. ''Onko se maisteri ajatellut, kuinka kova jätkän osa on? Te vaan saapastelette metsässä tarkastamassa, kun jätkä raataa niska limassa.''

''Yhdessä me olemme tässä Suomea vaurastuttamassa'', Forsberg sanoi. ''Helpottuu sitten se jätkänkin osa, kun koneet kehittyvät. Tulevaisuudessa ei tarvitse Mikkosenkaan kuin koneen kammesta vääntää, niin jo puu kaatuu.''

Työväenaate oli lähellä Tarmon sydäntä. Häntä arvelutti, että paljonkohan herrat noin helposta työstä jätkälle maksaisivat. Toisaalta tappio sodassa oli kääntänyt politiikkaa vasemmalle, ja työväestön olot paranivat koko ajan.

Hännät tosiaan menivät Tarmolle, ja pisteet ropisivat maisterin joukkueelle. Tupessa vain toisella joukkueella voi olla kerrallaan pisteitä. Jos pisteet nousevat viiteenkymmeneenkahteen, se tarkoittaa pelin voittoa. Jos taas pisteellinen joukkue häviää yhdenkin jaon, peli palautuu 0-0 -tilanteeseen. Nyt maisterin joukkueella pisteitä oli 44.

Seuraavassa jaossa Tarmo näytti ramia. Tikit alkoivat mennä aika tasaisesti kummallekin joukkueelle. Jos ramissa ramia näyttänyt joukkue häviää, toinen joukkue saa kaksi kertaa sen pistemäärän, jonka ramia näyttänyt joukkue saisi samalla tikkimäärällä. Maisterin joukkueen voitto tarkoittaisi siis heidän nousemistaan 52 pisteeseen, pelin voittoon.

Ennen viimeistä tikkiä kumpikin joukkue oli voittanut 6 tikkiä. Viimeinen tikki siis ratkaisisi. Tarmo aloitti sen ristiviitosella. Ristikuningas ei ollut vielä mennyt, ja se siis saisi tikin.

Maisteri löi kortin tikkin. Herttarouva. Tarmo huokaisi helpotuksesta. Sitten tuli Matin kortti. Se oli ristikuningas. Maisterin joukkueen nousu oli siis saatu pysäytettyä.
\newline

\noindent
Tarmo päätti, että nyt alkaisi jätkän nousu. Edellisten jakojen kankeuden hän pisti sen piikkiin, että hän oli aliarvioinut maisterin ja insinöörin pelitaidot. Nyt hän kuitenkin osasi varautua niihin.

Kortit jaettiin ja peli alkoi. Matti näytti ramia, ja jätkien joukkue kahmi tikin toisensa perään.

''Tuppeako te kaikki illat pelaatte?'' insinööri kysyi.

''Ei'', Tarmo vastasi. ''Yleensä me pelataan sököä, mutta palkkarahoja ei ole vielä saatu.'' Sököä pelattiin rahasta toisin kuin tuppea. Rahasta pelaaminen tukkikämpillä oli periaatteessa kiellettyä, mutta Tarmo ajatteli, että tälle maisterille pystyisi kertomaan totuuden, kun tämä oli itsekin korttimiehiä.

Vähän ajan kuluttua Tarmo kysyi: ''Mitenkäs se maisteri on tullut työmiesten kanssa korttia pelaamaan?''

Maisteri rykäisi. ''Minä kirjoitan iltapuhteinani kirjaa suomalaisista peleistä. Tupen säännöt löytyvät kirjallisista läheistä, mutta pelikokemusta en ole aiemmin saanut.''

Ylpeys nousi Tarmon rintaan. Nyt Lapin jätkän tuppikin pääsisi kirjan kansien väliin. ''Voisinhan minä opettaa maisterin piittiäkin pelaamaan, kunhan maisteri on ensin laitettu tuppeen.''

Maisteri naurahti. ''Sopii yrittää sitä tuppeen laittamista. Mutta piittiä oppisin pelaamaan mieleläni.''

Pelaajille tarjoiltiin korviketta. Kaikki jätkät olivat takapiruina seuraamassa näin erikoislaatuista ottelua.

Jako loppui, ja jätkien joukkue pääsi rutkasti plussalle. Kortit jaettiin uudestaan ja alettiin pelaamaan noloa.

Tarmo ajatteli, että yhdessä siellä rintamalla oltiin maata sodassa puolustettu, niin mikseivät herrat ja jätkät voisi pelata yhdessä korttiakin. Tämän maisterin kanssa tultiin toimeen, eivätkä työolot tai palkka ainakaan huonontuisi tällaisen tarkastuskäynnin tuloksena.

Peli jatkui, samoin jätkien nousu. Lopulta he olivat kuudentoista pisteen päässä voitosta. Kortit jaettiin ja kaikki näyttivät noloa. Jos Tarmon joukkue ei ottaisi enempää kuin kolme tikkiä, he voittaisivat.

Tarmo ja Matti puhdistelivat jaon aluksi käsiään. Korkeilla korteilla kannatti ottaa tikit alussa ja toivoa, että hännät, monta viimeistä tikkiä, menisivät vastustajille. Tarmo otti kaksi tikkiä, Matti yhden.

Sitten insinööri oli kiinni, ja hän aloitti tikin patakakkosella. Kenelläkään muulla ei ollut pataa jäljellä, joten patakakkonen voitti tikin. Insinööri Mäkelä näytti myrtyneeltä. Yksi kerrallaan hän alkoi lyömään patoja kädestään.

''Hänellä ei ole muuta kuin pataa jäljellä'', Tarmo ajatteli.

Patatikki toisensa perään meni insinöörille. Lyötyään viimeisen kortin kädestään insinöörin joukkueen tappio oli selvä.

Jätkät alkoivat virittelemään tuppilaulua, pilkkalaulua hävinneille. Normaalisti sen sanat eivät sopineet naisten ja lasten korville, mutta eihän sellaista voinut laulaa maisterille. Niinpä pilkkalaulu oli lievempi kuin tavallisesti.

''Joka leikkiin ryhtyy, se leikin kestäköön'', Tarmo ajatteli. ''Saapahan kunnon tuppikokemuksen.'' Ei herroista sitten ollutkaan vastusta tuppipelissä. Heidät oli saatu pelattua tuppeen pelissä, joka ei ollut kestänyt kuin kaksi nousua.

Maisteri ja insinööri ottivat tilanteen huumorilla. Maisteri oli saanut rutkasti materiaalia kirjaansa, ja kaikki olivat tyytyväisiä.

Tarmo lähetti sanan kaupunkiin erään hevosmiehen mukana, ja parin päivän päästä ilmestyi Pohjolan Sanomissa pikkuilmoitus: ''Sekatyömiehet Tarmo Mikkonen ja Matti Penttilä ovat pelanneet maisteri Forsbergin ja insinööri Mäkelän tuppeen Sakaniemen savottapirtillä 3.6.1949.''

\otsikko{Thelema ja Liisa}
\addcontentsline{toc}{section}{Thelema ja Liisa}

Liisa oli 45-vuotias torniolainen. Hän oli aiemmin työskennellyt siivoojana, mutta selkävaivojen takia joutunut jäämään sairaseläkkeelle. Nyttemmin villasukkien neulominen oli hänen intohimonsa, ja hän lähetteli villasukkiaan kaikille sukulaisilleen aina, kun näillä oli merkkipäiviä.

Kerran Liisa törmäsi nuoren tubettajanaisen videoon, jossa tämä kertoi olevansa thelemiitti, thelema-opin kannattaja.

''Tee niinkuin tahdot on koko laki'', nainen valisti videolla.

Liisa alkoi kummastella. Oliko kyseessä ideologia, joka oikeutti kaikenlaisen sikailemisen ja rellestämisen omituisella filosofialla?

Nainen kuitenkin jatkoi videolla, että tahto ei tarkoittanut mitään alhaisia himoja vaan ihmisen korkeampaa tahtoa, tämän kutsumusta tai paikkaa maailmassa.

Liisa alkoi kiinnostua nyt enemmän. ''Minun korkeampi tahtoni taitaa olla neuloa villasukkia'', hän ajatteli.

''Jokainen ihminen on tähti.'' Nainen jatkoi. Hän selitti lauseen tarkoittavan sitä, että kun ihmiset noudattavat korkeampia tahtojaan, jokainen pystyy seuraamaan omaa reittiään ilman yhteentörmäyksiä, konflikteja.

Liisa huomasi pitävänsä tästä ideologiasta. Hän oli tottunut ajattelemaan, että ihmisten tahdot olivat keskenään ristiriidassa ja se aiheutti konflikteja, mutta korkeampiin tahtoihin vetoaminen ratkaisi ongelman näppärästi.

''Minä olen nykyään thelemiitti!'' Liisa päivitti Facebookiin.

Kaverit kyselivät, mitä se tarkoitti, ja Liisa linkitti juuri katsomaansa videoon. Kavereilta tuli sen jälkeen peukkuja ja kannustusta.
\newline

\noindent
Päivä tämän jälkeen Liisa sai yksityisviestin vieraalta mieheltä nimeltä Jouni. Tämä oli Liisan serkun Facebook-kaveri. Serkku oli kommentoinut Liisan thelemiittipäivitystä, ja Jouni oli nähnyt serkun kommentin. Liisa kyseli oitis serkultaan Jounista, mutta tämä ei tuntenut juurikaan Jounia. He vain olivat jääneet joskus roikkumaan toistensa kaverilistoille.

Jouni kertoi, että hänkin oli thelemiitti ja asui Torniossa. Jouni ehdotti, että he tapaisivat ja jakaisivat kokemuksiaan Thelemasta. Liisa oli tietysti innoissaan, koska hän saisi lisätietoa ihailemastaan ideologiasta, ja tapaaminen sovittiin erääseen ravintolaan.

Ravintolassa Liisalle selvisi, että Jouni oli harjoittanut thelemaa jo useita vuosia, mutta tämä ei ollut millänsäkään Liisan aloittelijuudesta. Oli vain kannustava. Kun vaihdettiin perustietoja itsestä, Jouni kertoi olevansa työtön, jotta hänelle jäi aikaa paneutua thelemaan.

''Ja syöt ravintolassa silti!'' Liisa ihmetteli Jounin työttömyyttä. Tämä oli vieläpä tarjoamassa aterian Liisalle.

''Hankin lisätienestejä ostamalla magiaan liittyvää sälää eBaysta ja myymällä sen vähän kalliimmalla huuto.netissä. Työkkäri ei saa tietää siitä.''

''Eikö se nyt ole vähän moraalitonta?'' Liisa ihmetteli.

''Tee niinkuin tahdot on koko laki.''

Liisa ajatteli, että oliko Jounin korkeampi tahto todella viranomaisten huijaaminen muttei uskaltanut kritisoida kokeneempaa thelemiittiä.

''Voitaisiin joskus kokeilla seksimagiaa'', Jouni jatkoi.

''No ei kyllä varmasti!'' Liisa kivahti. Hän oli yleensäkin siveyden sipuli, ja lisäksi Jouni oli häntä kymmenen senttiä lyhyempi.

''Aleister Crowley oli sitä mieltä, että orgasmin rajamailla saa helposti yhteyden jumalaansa'', Jouni selitti.

''Aleister Crowley? Kuka se on?''

''Aleister Crowley on theleman perustaja'', Jouni vastasi.

Liisa puki nopeasti takin ylleen ja syöksyi ravintolasta ulos. Videolla esitetty versio thelemasta oli niin kaunis toisin kuin tämä Jounin versio. Kotimatkalla ristiriitaiset mietteet kuitenkin tulivat Liisan mieleen. Jouni oli kuitenkin ainoa thelemiitti, jonka hän tunsi itsensä lisäksi, ja missä tahansa asiassa samaa asiaa kannattavien seura on hyväksi, vaikka sävyeroja mielipiteissä olisikin.
\newline

\noindent
Parin päivän päästä tuli Jounilta Messenger-viesti. ''Tule meille ensi lauantaina. Kokeillaan suojelusenkelin kutsumisrituaalia.''

Tämä kuulosti Liisasta paremmalta kuin seksimagia. Hän oli käynyt pienenä pyhäkoulussa, ja kuvat siipiselkäisistä ja valkokaapuisista naishahmoista olivat olleet niin kauniita.

''Ei kai se ole mikään seksijuttu?'' Liisa vastasi.

Vastaus tuli nopeasti. ''Ei. Siinä vain luetaan rituaalikaavaa taikaesineet käsissä ja ojennellaan niitä eri suuntiin.''

Liisa suostui.

Jounin luona he tosiaan asettuivat sauvat ja pikarit käsissään lattiaan piirretyn ympyrän kehälle. Liisalla oli edessään nuottitelineessä englanninkielistä tekstiä.

Rituaali alkoi. Liisa ja Jouni lukivat tekstiä yhteen ääneen. Siinä kutsutiin ilmansuuntien ja elementtien suojelusta, mainittiin arkkienkeleitä ja niin edelleen. Jouni teki koko ajan erilaisia eleitä. Kun vesi mainittiin, hän heittäytyi veteläksi ja kun pohjoinen mainittiin, hän osoitti kädessään olevilla esineillä pohjoiseen.

Liisa kiinnitti huomiota siihen, että Jounille tämä selvästikään ei ollut leikkiä. Jouni oli kuin uskonnollisen hurmoksen vallassa. Liisa ajatteli, että löytyihän Jounin thelema-versiosta mukaviakin puolia.

Sitten rituaali loppui. ''Missäs se suojelusenkeli on?'' Liisa kysyi.

''Ei sitä näy. Rituaali vain auttaa saamaan siihen yhteyden henkisellä tasolla.''

Liisa toivoi, että hänkin oppisi saavuttamaan samanlaisen hurmoksen kuin Jouni. Ehkä hän silloin saisi yhteyden suojelusenkeliinsä.

Jouni kaatoi itselleen ja Liisalle lasilliset portviiniä. Liisa ajatteli, että kai sitä yhden lasillisen voi ottaa, kun edellinen kerta oli ollut siskonpojan ylioppilasjuhlissa kaksi kuukautta aiemmin.

''Oletko miettinyt sitä seksimagiaa?'' Jouni kysyi. ''Aleister Crowleyn mukaan miehen ja naisen seksieritteiden sekoitus on niin voimakas maaginen eliksiiri.''

Liisaa eritteistä puhuminen yökötti, ja ''Ei!'' tuli aika nyrpeällä äänensävyllä. Liisa tunsi olonsa turvattomaksi. Hän oli vieraan miehen kotona, ja tämä ehdotteli Liisalle seksiä.

''Onko sinulla vielä kuukautisia?''

''Mitä se sulle kuuluu!'' Liisa kivahti.

''Olen lukenut erään thelemiitin kirjoituksia. Niiden mukaan, jos suojelusenkelin kutsumisrituaalia tehdessä pikareissa on kuukautisverta, rituaali on paljon voimallisempi'', Jouni sanoi ja jatkoi: ''Ihan vaan seuraavaa kertaa silmälläpitäen.''

Liisan kuvotus vain yltyi, ja hän lopetti vierailun lyhyeen. ''Tee niinkuin tahdot on koko laki'' ja ''Jokainen ihminen on tähti'' olivat hyviä periaatteita, mutta nämä Jounin lisäykset thelemaan… Ei se ollut normaalien ihmisten touhua.
\newline

\noindent
Parin päivän päästä tuli Messenger-viesti, jossa Jouni ehdotti tapaamista ravintolassa ikään kuin anteeksipyyntönä. Liisa ajatteli, että thelemiitin seura olisi hänelle hyväksi Jounin puutteista huolimatta, joten hän ajatteli antaa tälle uuden mahdollisuuden.

Liisa ja Jouni tapasivat ravintolassa. Jouni pyysi anteeksi Liisalta, että oli säikyttänyt tämän ja ajatteli, että Liisan olisi hyvä saada lisää tietoja thelemasta.

Jouni kertoi, että thelemassa palvottiin muinaisen Egyptin jumalia, joista Nuut, personoitu taivaankansi oli tärkein sybolisoiden kaikkeutta. Jouni kertoi tekevänsä Suurta Työtä, jonka tarkoitus oli selvittää hänen korkeampi tahtonsa rikkoen yhteiskunnan mieleen asettamat kahleet. Korkeampi tahto selviäisi, kun Jouni kokisi ykseyden Nuutin, kaikkeuden kanssa. Suurta Työtä tehtiin erilaisten rituaalien ja mielenharjoitusten avulla.

Liisaa ajatus siitä, että korkeamman tahdon selvittämiseksi piti turvautua okkultistisiin oppeihin ei kiehtonut. Miksei Liisa voisi tyytyä siihen, että hänen korkeampi tahtonsa oli neuloa villasukkia?

Jouni kertoi, että ihmisen suojelusenkeli oli itse asiassa tämän korkeampi minä, ja kun yhteys tähän olisi kirkas, tämä kertoisi ihmiselle tämän korkeamman tahdon. Sen jälkeen pitää ylittää suuri henkinen tyhjyys jonka jälkeen Choronzon tuhoaa ihmisen egon. Sitten ihminen pääsee yhteyteen Babalonin, neitsythuoran, kanssa ja muiden mestareiden kanssa pyramidikaupunkiin.

Jouni antoi myös Liisalle lahjaksi Aleister Crowleyn kirjoittamia kirjoja, ja tämä tapaaminen päättyi sopuisasti.
\newline

\noindent
Kotona Liisa yritti lukea saamiaan kirjoja. Ne olivat kuitenkin englanninkielisiä, eivätkä Liisan englannintaidot olleet kuin kohtalaiset. Kirjat oli lisäksi kirjoitettu vaikeasti avautuvalla vertauskuvallisella kielellä, joten Liisa joutui parin illan jälkeen toteamaan, ettei hän ymmärtänyt niistä hölkäsen pöläystä.

Parin päivän päästä tuli taas Jounilta Messenger-viesti. Tämä oli ollut yhteydessä Ordo Templi Orientiksen, thelemiittien organisaation, Helsingin haaraan, ja he vihkisivät Jounin ja Liisan Ordo Templi Orientiksen ensimmäiseen asteeseen. Helsingissä käytäisiin Jounin autolla, ja Jouni oli jo varannut itselleen ja Liisalle hotellihuoneen.

''Mitä vihkimyksessä tapahtuu?'' Liisa kysyi.

''En tiedä'', Jouni vastasi. ''Sitä ei paljasteta etukäteen, koska vihkimysrituaalit ovat vaikuttavampia, jos vihittävät eivät tiedä rituaalin kulkua etukäteen.''

Liisaa arvelutti. Entä jos vihkimyksessä olisi seksimagiaa? Sitteen hän kiinnitti huomiota siihen, että Jouni oli varannut itselleen ja hänelle hotellihuoneen yksikössä. Nyt oli kyllä niin epäilyttävä reissu, että Liisa kieltäytyi ja blokkasi Jounin Messengeristä ja Facebookista.

Liisa ajatteli, että hänen thelemaansa riitti se, että hänen korkeampi tahtonsa oli villasukkien neulominen. Ei siihen muinaisen Egyptin jumalia, vihkimyksiä salaseuroihin, lukemiskelvottomia kirjoja tai - herra Jumala - seksimagiaa tarvittu. Siihen tarvittiin vain periaatteet ''Tee niinkuin tahdot on koko laki'' ja ''Jokainen ihminen on tähti.''


\otsikko{Unet gurutalossa}
\addcontentsline{toc}{section}{Unet gurutalossa}

''Se raukka ei varmaan koskaan käynyt bilettämässä'', Henrik sanoi.

''Niin'', Jasmin totesi. ''Se varmaan vaan nyhjäsi täällä kaavojensa parissa.''

Jasmin ja Henrik olivat vastikään ostaneet luksushuvilan Los Angelesista ja muuttaneet sinne. He istuivat ensimmäistä iltaa luonnonmateriaaleista tehdyllä verannalla.

Huvilan edellinen omistaja oli ollut huippumatemaatikko, joka oli kuollut nopeasti edenneeseen syöpään. Hänen jälkeen jääneistä papereistaan oltiin päätelty, että hän oli ollut lähellä läpimurtoa algoritmien kompleksisuusteoriassa, ja muut matemaatikot yrittivät jatkaa hänen työtään. Henrikiä ja Jasminia se ei olisi voinut vähempää kiinnostaa.

''Kun heräät huomisaamuna, minä olen jo lähtenyt'', Henrik sanoi.

''Ajatteletko sinä, että oli hyväkin, ettei Kings päässyt pudotuspeleihin?''

''En'', Henrik sanoi. ''Kyllä Stanley Cupin voitto olisi ollut komeampi kuin MM-kisat.''

Jasmin sanoi: ''Mutta onhan se nyt komeaa Suomen kunniaa puolustaa. Ehkä pärjäät paremmin kuin minä Miss Universum -kisoissa.''

Henrikillä oli aikainen herätys, niin parimme poistui nukkumaan.
\newline

\noindent
Yöllä Jasmin näki omituista ja ahdistavaa unta. Hän oli jääkiekkokaukalossa, jossa oli paljon pelaajia. Yhdellä pelaajalla oli selässä numero yksi, toisella numero kaksi, kolmannella numero kolme ja niin edelleen. Nämä numerot kuvasivat pelaajien hyvyyksiä jääkiekkoilijoina; mitä suurempi numero, sitä parempi pelaaja. Pelaajia oli paljon, niin suurin numero oli vaikka kuinka suuri. Pelaajia jaettiin kahdeksi joukkueeksi kunkkusakkimenetelmällä.

Jasminilla oli sellainen olo, että jotain pahaa tapahtuisi, jos hän ei ennalta tietäisi, paljonko paremman joukkueen pelaajien hyvyyksien summa olisi suurempi kuin huonomman joukkueen. Hänellä oli sellainen olo, että sen pystyisi laskemaan sillä perusteella, että kumpikin valmentaja (he toimivat kunkkuina) valitsi aina joukkueeseensa parhaan jäljelläolevista, mutta Jasmin ei vain osannut.

Jasmin heräsi yltä päältä hiessä ja koetti tyhjää paikkaa vieressään. Henrik oli jo lähtenyt Suomen kunniaa puolustamaan. Uni pyöri ahdistavana Jasminin mielessä. Koulussa hän oli aina vihannut matematiikkaa.

Näissä mietteissä Jasmin nukahti, ja sama uni näkyi loppuyön.

Syödessään aamulla croissanttia ja frappea Jasmin ajatteli, että jääkiekkoturnaus ja talon entinen omistaja olivat tulleet hänen uniinsa. Hän toivoi, että sama ei toistuisi, koska matematiikka todella ahdisti häntä. Koulussa opettaja oli aina vaatinut häntä tekemään tehtäviä, mutta hän ei ollut tiennyt, mistä lähteä liikkeelle.

Päivä kului kauneussalongin, kuntosalin ja shoppailun merkeissä. Kaksi ensimmäistä oli kuulunut alun perin päiväsuunnitelmaan, ja viimeisellä Jasmin yritti piristää itseään ahdistavan yön jälkeen.
\newline

\noindent
Seuraavana yönä Jasmin näki samaa unta. Tunnelma unessa oli ahdistava, kun Jasminista tuntui, että hänen pitäisi osata ratkaista matemaattinen ongelma, mutta hän ei vain osannut. Kurkkua kuristi.

Aamulla Jasmin oli huolestunut. Tätäkö hänen unensa tästä lähtien olisivat? Kysymystä kummitusten olemassaolosta Jasmin ei koskaan ollut pohtinut sen vertaa että olisi tullut johonkin johtopäätökseen, mutta jossain mielen perukoilla hänestä tuntui kuin talon entinen omistaja yrittäisi ottaa häneen yhteyttä.

Muistot koulumatematiikasta tulvivat Jasminin mieleen. Hän muisti huonot numerot matematiikankokeista, matematiikan läksyjen prokrastinoinnin ja sen, ettei niitä lopulta osannut tehdä, opettajan selitykset joista ei ymmärtänyt mitään ja niin edelleen.

Jasmin ajatteli, että jos unessa esiintyneen probleeman ratkaisisi, ehkä unesta pääsisi eroon. Mutta osaisiko hän ratkaista sitä? Luultavasti ei, mutta pakko oli yrittää. Jasmin otti kynän ja paperia, mutta päätti sittenkin, että hän kävisi ensin shoppailemassa. Kuten useimmat ihmiset, Jasmin lykkäsi ajattelemaan ryhtymistä niin myöhäiseen kuin mahdollista.
\newline

\noindent
Kello viideltä iltapäivällä Jasmin saapui kotiin. Hän oli lykännyt kotiinsaapumista milloin mikäkin kauppa verukkeena. Mutta nyt oli tartuttava kynään ja paperiin.

Jasmin palautti probleeman mieleensä. ''Mutta miksi kumpikin valmentajista valitsee aina parhaan jäljelläolevista? Voihan toinen valmentajista valita aina komeimman, jos se valmentaja vaikka on homo. Tai toinen voi valita mukavia tyyppejä.''

Jasmin oli ryhtynyt ajattelemaan probleemaa, mutta hänen mielensä halusi mieluummin vaellella kuin tarttua sellaiseen kurinalaiseen ajatteluun, jota matematiikka vaati. Jokin Jasminin mielen perukoilla kuitenkin vaati kurinalaisuutta.

''Nyt kurinalaisesti!'' Jasmin ajatteli. Mutta koulun matematiikantunnilta Jasmin muisti, että matematiikassa piti aina seurata jotain ratkaisumenetelmää orjallisesti, eikä sellaista menetelmää nyt ollut tarjolla. Jasminin aivot löivät tyhjää. Ikään kuin häneltä olisi vaadittu asiaa, jonka suorittamiseen ei ollut annettu välineitä.

''En keksi'', Jasmin luovutti. Sitten Jasminin tajunnan perukoilla pieni ääni sanoi, että Jasmin ei edes ollut kunnolla miettinyt ongelmaa, ja luovutus oli ollut vain tekosyy välttää ajattelu.

Jasmin päätti yrittää vakavissaan. Hän kirjoitti paperille numerot yhdestä kuuteen. Hän jakaisi nämä kunkkusakkimenetelmällä kahdeksi joukkueeksi. Ensin kuutonen ensimmäiseen joukkueeseen. Sitten viitonen toiseen. Sitten nelonen ensimmäiseen ja niin edelleen.

Jasmin mietti ongelmaa joka kantilta. Lopulta hän tuli sattumalta ajatelleeksi kuutosta ja viitosta parina. Ensimmäinen joukkue jäi parissa yhden yksikön voitolle. Entä sitten? Jasmin kokeili jatkaa ajattelutapaa. Nelosta ja kolmosta voisi myös ajatella parina, josta ensimmäinen joukkue jäi yhden yksikön voitolle. Samoin kakkosta ja ykköstä.

Nyt Jasmin koki valtavan riemuntunteen. Hän kuvitteli sen johtuvan siitä, että nyt hän pääsisi ahdistavasta unesta eroon, mutta todellisuudessa siihen oli sekoittunut oivalluksen riemua.

Jasmin ryhtyi ajattelemaan, että kuinka monta yksikköä ensimmäinen joukkue jäisi voitolle, jos pelaajia olisi sata. Ehkä sata? Mutta sitten kuudella pelaajalla pitäisi jäädä kuusi yksikköä voitolle. Jasmin tarkisti laskelmansa ja totesi ensimmäisen joukkueen jääneen vain kolme yksikköä voitolle. ''Aivan! Pareja on puolet pelaajien määrästä, ja parempi joukkue jää jokaisessa parissa yhden yksikön voitolle!''

Jasmin huokasi tyytyväisenä. Hän oli saanut probleeman ratkaistua kun vain oli ryhtynyt kurinalaiseen ajatteluun. Ensimmäinen joukkue jäi kunkkusakkijaossa voitolle sellaisen yksikkömäärän, joka oli puolet pelaajien määrästä.

Jasminin mielessä kävi, että olisikohan sittenkin syy hänen huonoon matematiikkamenestykseensä koulussa ollut älyllinen laiskuus? Kuinka paljon helpommalla hän olisi loppujen lopuksi päässyt, jos hän olisi vain tarttunut härkää sarvista ja pakottanut aivonsa kurinalaiseen ajatteluun.

Illalla mennessään nukkumaan Jasmin oli tyytyväinen. Enää painajaisuni ei vaivaisi häntä.
\newline

\noindent
Yöllä Jasmin näki taas unta, että jotain pahaa tapahtuisi, jos hän ei tietäisi sitä, millä pelaajien määrällä Musta Maija -korttipelissä joku pääsee väistämättä korteistaan eroon. Tunnelmat eivät olleet niin ahdistavia kuin edellisinä öinä, koska Jasminilla oli luottamus siihen, että hän saisi ongelman ratkaistua.

Jasmin heräsi aamulla, ja uni tuli hänen mieleensä. Ensimmäinen reaktio oli pettymys. Hän ei ollutkaan päässyt matemaattisista painajaisunista eroon. Tämäkin päivä menisi matematiikan parissa.

Aamupalan jälkeen Jasmin palautteli Mustan Maijan säännöt mieleensä. Unessa hän oli muistanut ne, mutta uni ei palautunut sillä tarkkuudella. Onneksi hän sai palautettua säännöt mieleensä pohtimalla lapsuutensa pelisessiota.

Tällä kertaa Jasmin huomasi pitävänsä ongelmanratkaisusta. Hän analysoi peliä ja totesi lopulta, että joku pääsee väistämättä korteistaan eroon, jos pelaajia on parillinen määrä. Jos taas pelaajia on pariton määrä ja he pelaavat äärimmäisen typerästi, peli voi jäädä ikuiseen silmukkaan.

Ratkaistuaan ongelman Jasmin koki voitonriemua. Hän oli selättänyt ongelman. Oikeastaan hän oli nyt ylpeämpi itsestään kuin voitettuaan Miss Suomi -kilpailun.

Jasmin ajatteli palkita itsensä shoppailemalla, mutta se alkoi tuntumaan hiukan lapselliselta. Niinpä päivä kului ystäviä tavaten, ja Jasmin huomasi oikeastaan odottavansa innolla seuraavaa yötä, jolloin hän saisi taas uuden matematiikan ongelman.

\otsikko{Roolipelietiikkaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Roolipelietiikkaa}

''Markus, sinä olet jo kaksitoista vuotta vanha'', isä sanoi. ''Se tarkoittaa, että kaveriporukassasi saatat törmätä pariin asiaan, jotka eivät ole hyviä. Tarkoitan tupakkaa ja alkoholia. Muista, että ne ovat pahoja asioita.''

''Kyllä, isä'', Markus vastasi.

Markuksen vanhemmat olivat opettaneet koko Markuksen elämän tälle hyvästä ja pahasta. Jotkut asiat olivat hyviä, toiset taas pahoja. Hyvät ihmiset tekivät hyviä asioita, pahat taas pahoja. Markus halusi olla hyvä, joten hän oli painanut vanhempiensa sanat sydämeensä.

''Sinä oletkin kunnon kristitty poika'', isä sanoi.

Ja sellainen Markus tosiaan olikin. Perhe ei kuulunut mihinkään lahkoon, kunhan oli luterilaisuuden jyrkimmässä laidassa.
\newline

\noindent
Pari päivää tämän keskustelun jälkeen Markuksen kaveri Juuso kutsui Markuksen pelaamaan Dungons and Dragonsia. Kyseessä oli roolipeli. Kahdeksankymmentäluvun hullut vuodet olivat kaukana takanapäin, joten Markuksen vanhemmat eivät olleet saaneet epäilyttävää valistusta tätä peliä koskien, eikä heille tullut mieleenkään kieltää Markusta.

Juuso kertoi Markukselle roolipelistä. Sen säännöt olivat äärimmilleen yksinkertaistettu kuvaus fantasiamaailmasta. Jos hahmo esimerkiksi halusi hypätä rotkon yli, hänen hyppytaidollaan oli numeerinen arvo, ja hahmon rotkon yli pääseminen ratkaistiin heittämällä noppaa ja vertaamalla tulosta hahmon hyppytaitoon.

Emme tässä mene suurimpaan osaan sääntöjä, koska ne ovat tarinamme kannalta epäolennaisia. Olennaista on se, että jokaisella hahmolla oli hengenlaatu, joka kuvasi tämän suhtautumista eettisiin asioihin. Hahmo saattoi olla hyvä, neutraali tai paha, ja lisäksi lainkuuliainen, neutraali tai kaaoottinen. Hahmolla oli luokitus kummallakin akselilla, joten hahmo saattoi olla esimerkiksi lainkuuliainen ja hyvä.

Kun Juuso selitti hengenlaatua Markukselle, se oli tälle tajunnanräjäyttävä kokemus. Markus oli oppinut pitämään asioita ja ihmisiä hyvinä tai pahoina, joten neutraali, kolmas mahdollisuus oli jotain aivan uutta. Lisäksi Markus oli opetettu kunnioittamaan esivaltaa, joten ajatus siitä, että hahmo voi olla yhtaikaa hyvä ja jotain muuta kuin lainkuuliainen oli Markukselle uutta.

Alettiin pelaamaan. Markus pelasi hahmoa joka oli kaaoottineen ja hyvä, siis hahmoa, joka liikkuu lain tuolla puolen, kuitenkin tehden hyvää.

{\em Pelaajien muodostama seikkailijaporukka kohtasi Pekorin, joka kertoi seuraavan tarinan. Hänen isoisoisoisänsä oli ollut hyvissä väleissä senaikaisen lääninherran kanssa, joten isoisoisoisä oli voinut jättää verot maksamatta. Nykyinen lääninherra oli kaivellut arkistoista tietoonsa tuon vanhan keplottelun ja ahneuksissaan vaatinut Pekorilta noita ikivanhoja verorahoja. Summa oli ollut huomattava, joten Pekor ei ollut pystynyt maksamaan. Niinpä lääninherra oli takavarikoinut Pekorin asunnon ja peltomaat, ja Pekorin vaimo ja lapset näkivät nyt nälkää.

Markuksen hahmo päätti auttaa Pekoria ja muiden pelaajien avustuksella laati juonen. (Muut pelaajat olivat pelanneet paljon ja siksi juonittelu oli heillä enemmän verissä.) Markuksen hahmo väärensi dokumentin, jossa verot oli aikoinaan kuitattu maksetuksi. Seikkailijaporukka hiipi yöllä lääninherran linnaan ja arkistohuoneen edessä kolkkasi vartijan tajuttomaksi. He ujuttivat väärennetyn dokumentin arkistoihin.

Kolkattu vartija ei uskaltanut myöntää tulleensa yllätetyksi, joten murtautuminen arkistoon jäi salaan. Seuraavana päivänä Markuksen hahmo lahjoi linnan arkistonhoitajan käymään kirjanpidon vielä kertaalleen läpi, ja väärennetty dokumentti löytyi. Lääninherran oli pakko palauttaa asunto ja peltomaat Pekorille.}

Kun Markus makasi sängyssä illalla, pelin tapahtumat pyörivät hänen mielessään. Hänen hahmonsa oli tehnyt hyvää toimien lain ulkopuolella. Sellainenkin mahdollisuus oli siis olemassa. Markus koki oppineensa jotain uutta ja päässeensä ajattelussaan eteenpäin.
\newline

\noindent
Markus alkoikin jäsentää maailmaa roolipelin hengenlaadun kautta. Hän mietti tarkkaan, mitä hengenlaatua kukin hänen luokkatovereistaan edusti. Jukka oli selvästi kaaoottinen ja paha, koska hän kiusasi Markusta ja poltti tupakkaa koulun vessassa. Vesa taas oli kaaoottinen ja hyvä, koska hänkin poltti tupakkaa koulun vessassa, mutta hän tuli puolustamaan Markusta silloin, kun Jukka yritti kiusata.

Meri oli lainkuuliainen ja paha, koska hän oli kerran väittänyt opettajalle Markuksen tönäisseen häntä, vaikka Markus ei ollut tehnyt mitään. Markus oli joutunut ongelmiin. Mirva puolestaan oli neutraali kummallakin akselilla, koska hän ei koskaan tehnyt mitään, joten hän ei tehnyt hyvää eikä pahaa.

Kerran perheen ruokapöydässä Vesa nousi puheeksi, ja Markus tuli sanoneeksi, että hän on kaaoottinen ja hyvä. Isä kauhistui ja sanoi, että järjestys on hyvää ja kaaos pahaa, eikä kukaan hyvä voi olla kaaoottinen.

Markus sanoi, että jokaisella ihmisellä on hengenlaatu ja jatkoi selittämällä roolipelistä oppimansa systeemin. Isä kysyi happamasti, mistä Markus tuollaisia oli oppinut, ja Markus vastasi oppineensa sen Dungeons and Dragonsista.

''Tuollaiset ajatukset vain sekoittavat nuoria mieliä'', isä sanoi. ''Riittää ymmärtää, että on hyvä ja paha, eikä siinä mitään kommervenkkejä tarvita.''

Isä kielsi Markukselta roolipelit, kun niistä sai huonoja vaikutteita.

Illalla sängyssä Markus alkoi ajatella. Hän oli tottunut luottamaan vanhempiinsa, mutta hänen roolipelistä oppimansa järjestelmä oli niin paljon rikkaampi ja vivahteikkaampi kuin vanhempien opettama jako pelkkään hyvään ja pahaan. Tämä johti siihen, että Markus ensimmäistä kertaa kapinoi vanhempiaan vastaan. Teoin hän ei uskaltanut kapinoida, ja näin ollen hän ei enää pelaisi roolipelejä. Hän kuitenkin päätti jatkaa maailman ja ihmisten jäsentämistä hengenlaatu-järjestelmän mukaan mielessään.
\newline

\noindent
Kesken lukukauden Markuksen luokalle tuli uusi tyttö, Hanne. Hanne oli hurahtanut feminismiin ja saarnasi kaikki välitunnit siitä, kuinka yhteiskuntaa pitäisi muuttaa enemmän naiset huomioivaksi. Hän sanoi aina opettajalle vastaan, jos hän koki opettajan noudattavan patriarkaalisia valtarakenteita. Toisaalta Hanne kyllä vahvasti antoi ymmärtää, että hänen ihanneyhteiskunnassaan olisi tiukat säännöt, joita kaikkien olisi noudatettava.

Markus yritti sijoittaa Hannea Lainkuuliainen - Kaaoottinen -akselille. Olisiko hän kaaoottinen? Hänhän sanoi aina opettajalle vastaan. Toisaalta Hanne eläisi kuuliaisena kansalaisena, jos yhteiskunta huomioisi naiset paremmin.

Tämä sai Markuksen tajuamaan, että Lainkuuliainen - Neutraali - Kaaoottinen -luokittelu oli puutteellinen. Sama ihminen saattaisi olla lainkuuliainen yhdenlaisessa yhteiskunnassa ja kaaoottinen toisenlaisessa. Näin hengenlaatu -järjestelmä sai ensimmäisen särön Markuksen mielessä.

Tämä sai Markuksen kiinnittämään huomiota järjestelmän ongelmiin muutenkin. Luokalle nousi muodiksi varastella karkkia lähikaupasta. Seppo kieltäytyi varastamasta, kuten Markuskin, mutta Seppo saattoi hyvinkin kävellä päin punaisia. Näin Markus tajusi, että kukaan ei ollut täysin lainkuuliainen, vaan kyse oli ennemmin lainkuuliaisuuden asteesta, ja sama päti hyväänkin.

Lisäksi Markus huomasi, että Vesa, joka suojeli Markusta kiusatuksi tulemiselta, itse kiusasi Hannea, koska hän ei tykännyt femakoista. Näin ihminen saattoi olla hyvä yhdessä asiassa ja paha toisessa.

Markus alkoi miettiä hyvää ja pahaa enemmänkin. Luokan pahin oppilas, Jukka, kuitenkin kohteli reilusti paria kaveriaan, ja kerran hän näki Jukan silittävän koiraa kadulla. Markuksesta alkoi tuntua, että ketään ei voinut leimata olemuksellisesti pahaksi.

Jukkakin teki valtaosassa asioista oikein, istui hiljaa tunnilla, odotti vuoroaan ruokalassa ja jopa huolehti pikkusiskostaan aika-ajoin. Hän ei tehnyt pahaa koko ajan, pelkästään useammin kuin muut.

Markuksesta koko hengenlaatuluokitus alkoi tuntua väärältä. Etiikka oli siis vieläkin monimuotoisempaa kuin hengenlaatuluokittelu antoi ymmärtää.
\newline

\noindent
Koska Markuksen moraalikäsitykset olivat myllerryksessä, hän meni kerran salaa vanhemmiltaan pelaamaan Dungeons and Dragonsia Juuson kanssa. Se oli kuitenkin pieni synti, ja isoissa asioissa kuten tupakanpolttamattomuudessa ja kiusaamattomuudessa Markus toimi oikein.

Tällä kertaa Markuksen hahmoksi sattui sellainen, joka oli neutraali laki-kaaos -akselilla ja lisäksi hyvä. Markus ajatteli, että pelimaailmaan hengenlaatuluokitus sopi, vaikkei se todellista maailmaa kuvannutkaan. Yllättäen kuitenkaan se, että hän oli jonkun aikaa uskonut kyseiseen luokitteluun ei tuntunut hänestä väärältä. Se oli toiminut ponnahduslautana eroon pääsemisessä hänen vanhempiensa vääristä opeista. Hän oli oppinut vanhempiensa oppeja rikkaamman systeemin, ja sitten tuon rikkaamman systeemin hylkäämällä saanut ajatteluaan vielä rikkaammaksi ja monimuotoisemmaksi.


\otsikko{Loveen lankeaminen}
\addcontentsline{toc}{section}{Loveen lankeaminen}

Jahken istui kodassa Aslakin kanssa. ''Noille etelästä tuleville siirtolaisille pitää tehdä jotain'', Aslak sanoi. ''He metsästävät metsämme tyhjiksi, ja jos he raivaavat lisää peltojaan, poroillamme ei ole missä laidunta.''

Jahken harkitsi vaihtoehtoja. ''Tietysti olen valmis arpomaan sopivan ajankohdan, jos haluatte hyökätä.''

''Ei se toimi'', Aslak sanoi. ''Heitä on liikaa. Ja heillä on ukkosputkia, jotka tappavat matkan päästä. Tässä tarvitan noaidin kykyjä.''

''Niin kai sitten'', Jahken sanoi. ''Voin katsoa, jos pystyn sairastuttamaan heidät.''

Jahken otti etelän miehiltä saatua viinaa ja joi sitä kunnon annoksen. Sitten hän otti noitarumpunsa ja alkoi rummuttamaan tasaista tahtia. Jahkenin mieli alkoi vähitellen irrota lihallisesta majastaan, ja kohta tarkka katselija olisi voinut nähdä lumikon vilahtavan kodasta ulos.
\newline

\noindent
Suojelushenkensä lumikon hahmossa Jahken juoksi kotakylän ulkopuolelle, kunnes hän oli suuren kuusen alla, ja hän livahti maankoloon. Alaspäin tunnelia vei matka, kunnes Jahken tunsi kiipeävänsä ylöspäin. Itse asiassa hän ei ollut muuttanut suuntaansa, mutta alisessa kaikki on päinvastoin kuin keskisessä, putoamissuuntakin.

Jahken saapui maan pinnalle aukosta maassa, tai ei hän ollut maan pinnalla vaan tuonelan pinnalla. Hän alkoi suunnistaa kohti tuttua kotakylää.

Kotakylässä ensimmäinen hahmo, jonka hän näki oli Iissat, noaidi, joka eläessään oli ollut Jahkenin kilpailija. He olivat käyneet noitataistelun, Jahken oli voittanut ja Iissat menehtynyt. Jahken toivoi, että Iissat ei ollut tunnistanut Jahkenia. Iissat kantoi yhä kaunaa.

Jahken pujahti tuttuun kotaan sisään. Kodassa istui saamenpukuinen, vanha mutta kaunis nainen. Tämä oli Jabmiidahkka, tuonelan valtiatar.

''Maillemme on tullut valtaajia'', Jahken sanoi. ''He vievät meiltä elintilan, ja tarvitsemme apua heidän häätämisekseen.''

''En voi viedä heidän sielujaan'', Jabumiidahkka sanoi. ''Heillä on oma jumalansa Kristus joka suojelee heitä. He eivät kuulu valtapiiriini.''

''Jos he eivät sairastu, he jäävät maillemme, ja meidän elämäntapamme on mennyttä'', Jahken sanoi.

''Ainoa, joka sinua voi auttaa on Ruto.''

Jahken hätkähti pahanpäiväisesti. Ruto, tautien lähettäjä, oli myös pahan henkilöitymä. Jahkenin voimat eivät koskaan riittäisi taivuttelemaan Rutoa valtaansa.

Jabumiidahkka jatkoi: ''Päivänmatkan päässä kasvaa suuri kuusi. Sen latvasta voi hypätä Ruton valtakuntaan.'' Tuonelassa kaikki oli ylösalaisin, joten kuusten latvasta päästiin syvemmälle aliseen.

''Kai minun sitten pitää yrittää tarjota Rutolle jotain vastineeksi avusta'', Jahken ajatteli.
\newline

\noindent
Jahken juoksi kohti porttia Rotaymoon, Ruton valtakuntaan. Hänestä kuitenkin tuntui, että häntä seurattiin. Askeleitakin kuului. Jahken kävi tutkimassa tilannetta, ja Iissat oli lähtenyt seuraamaan, ilmeisesti pahat mielessään. Alkoi varsinainen kilpajuoksu suurelle kuuselle. Jahken juoksi, minkä neljästä pienestä käpälästään pääsi, ja Iissat perässä kahdella hiukan suuremmalla jalalla.

Jahken oli kuusella juuri ennen Iissatia ja alkoi kiivetä sen runkoa ylös, kun hän kuuli alhaalta jotain paukutusta. Jahken katsoi, ja Iissat kaatoi kuusta kirveellä. Jos kuusi kaatuisi ennen kuin Jahken olisi Rotaymossa, saamelaisheimo tuhoutuisi. Niinpä Jahken kipitti runkoa alas ja hyppäsi Iissatin kaulaan.

Alisessa jokaisella on kykyjä sen mukaan, kuinka hänestä on joikattu maan päällä. Niinpä Jahken oli vahvoilla taistelussa, kun hänen hampaansa tavoittelivat Iissatin kaulavaltimoa. Iissatin kädet tavoittelivat Jahkenia.

Juuri kun Iissat oli tarttumaisillaan Jahkeniin, tämä huomasi Iissatin heittäneen kirveensä maahan. Niinpä Jahken hyppäsi maahan ja tarttui kirveeseen hampaillaan. Jahken juoksi Iissat perässään etsien paikkaa, jonne hävittää kirves.

Lopulta Jahken tuli suolle, ja kirves päätyi suon silmään. Sitten parivaljakkomme juoksi peräkanaa takaisin kuuselle ja Jahken jonkun verran edellä alkoi kiivetä.
\newline

\noindent
Ruton valtakunta oli tulinen pätsi, jonne Jahken ja Iissat saapuivat lähes yhtaikaa. Ruto itse oli kalvas, sairaalloinen hahmo, jolla oli valtavan pitkät kädet.

''Mitä asiaa on teillä, jotka uskaltaudutte tänne?''

Jahken selitti tilanteen etelästä tulleiden valtaajien suhteen ja jatkoi: ''Heillä on ainakin viisitoista hevosta. Saat hevoset, jos lähetät heille kuolemantaudin.''

Hevoset olivat Ruton heikkous, mutta tämä kuitenkin vastasi: ''Minä olen Ruto! Ryhtyisinkö kenenkään käskyläiseksi viidestätoista hevosesta?''

Iissat puuttui tilanteeseen: ''Saat minulta kaksikymmentä hevosta, jos kieltäydyt Jahkenin ehdotuksesta.''

Jahken tajusi bluffin: ''Ei sillä ole kahtakymmentä hevosta.''

Ruto tulistui Iissatille. ''Rohkenetko huijata minua, senkin alhainen!''

Iissat oli vaikeana. ''Eee... en.''

Jahken laittoi pökköä pesään: ''Jos sinulla kerran on ne hevoset, näytä Rutolle todisteet niistä!''

''Niin, näytä'', Ruto komppasi.

''No kun, tuota, ööö....'' Iissat sopersi.

''Valehtelija!'' Vihoissaan Ruto tarttui Iissatia kaksin käsin, ja Jahken huomasi hetkensä tulleen. Hän kipitti Ruton kaulalle. Samaan aikaan Ruto repi Iissatin kahtia ja Jahken upotti hampaansa Ruton kaulaan.

Jahken oli päässyt edulliseen asemaan taistelussa, ja hänestä oli maan päällä joikattu hyvin. Niinpä Ruto turhaan haroi Jahkenia kouriinsa.

Hetken päästä Ruto myöntyi ja sanoi tuskaisella äänellä: ''Jos päästät irti, suostun ehdotukseesi.''

Jahken hyppäsi alas. ''Se on sitten sovittu.'' Ruto piti nyt Jahkenia niin vahvana noaidina, ettei uskaltaisi rikkoa lupaustaan.

Kuten tarinoissa aina, paluumatka oli tapahtumaköyhä, ja Jahken pääsi kipittämään takaisin keskiseen.
\newline

\noindent
Tarkka katselija olisi saattanut huomata, kun lumikko livahti kotaan sisälle.

Jahken avasi silmänsä ja katsoi Aslakia. ''Se on nyt tehty.''


\otsikko{Tuusniemi}
\addcontentsline{toc}{section}{Tuusniemi}

{\em Istun Hotelli Iso-Valkeisessa hiukan Kuopion pohjoispuolella. Hotelli sijaitsee pienellä kannaksella Iso-Valkeisen ja Kallaveden välissä. Syysilta on jo pimentynyt, ja laitan ensimmäisen viime päivinä nauhoittamistani minikaseteista sanelukoneeseen. Olen tapojeni vanki, ja käytän yhä kasettipohjaista sanelukonetta.

Nuori naisen ääni alkaa kertoa.}

\subsubsection*{Rintamamiestalo}

Tämä tapahtu vähän sen jälkeen, kun minä ja Masa oltiin menty naimisiin. Me oltiin saatu halvalla vanha rintamamiestalo Kuopiosta. Jo ekana yönä minä kuulin unen läpi askeleita kuin joku olis kävelly meidän talossa. Masan tuhina kuulu minun vierestä, joten ei se Masakaan ollut.

Aamulla minä kysyin Masalta, oliko se kuullut askeleita yöllä, mutta se kielsi. Masa onkin niin sikeä nukkuja, ettei se heräis, vaikka tykillä ampuis vieressä. Sitten kun minä menin keittiöön laittamaan aamukahvia, minä näin keittiön pöydällä jonkun oudon pussin. Se oli tyhjä, ja siinä luki ''Pervitin.''

Minä kysyin Masalta, mikä pussi se oli, ja Masa selitti, että se oli amfetamiinia, jota sotilaat oli käyttäny talvisodassa sillon, kun niiden piti valvoa pitkiä aikoja. Minä tietysti tiukkasin, mitä amfetamiinipussi tekee meidän keittiön pöydällä, mutta Masa oli yhtä äimänä kuin minäkin. Masa sano, että ei se minkään narkkarinkaan jäljiltä voi olla, kun ei niitä ole sotien jälkeen valmistettu. Ja kyllähän minä tiedän, että Masa ei käytä huumeita.

Tämä sitten jatku. Öisin kuulu askeleita, ja aamusin oli tyhjiä Pervitin-pusseja ilmestyny ympäri kämppää. Silloin meistä kumpikin alko epäilemään, että talossa kummitteli.

Yks päivä minä olin nostelemassa pihalla pyykkiä kuivumaan. Naapurin mummo tuli siihen ja kerto, että sotien jälkeen meidän talossa oli tapahtunu verityö. Sotaveteraani Anttu Lotina oli muuttanu siihen heti sotien jälkeen vaimonsa kanssa. Ne oli menny kihloihin ennen sotia, mut Anttu ei tienny, että sillä kihlatulla oli ollu sotien aikana salasuhde yhden miehen kanssa, joka oli jääny kotirintamalle, kun se oli ollu jalkapuoli.

Se salasuhde oli jatkunu sotien jälkeenki, ja lopulta Anttu oli saanu tietää. Silloin Anttu oli ampunu vaimonsa, sen miehen ja lopulta ittensä, just siinä talossa, johon me oltiin muutettu.

Minä kerroin mummon tarinan Masalle, ja Masa oli sitä mieltä, että se on Anttu joka meillä kummittelee.

Se tyhjien Pervitin-pussien ilmestyminen jatku joka aamu. Sit yks päivä kun Masa oli töissä ja minä olin suihkussa, minä tunsin, kun kädet tarttu minun kaulaan takaapäin ja alko kuristaa minua. Ne kuristi minua niin kauan, että tuuperruin lattialle ja silmissä alko sumeta. Minä en ihan tarkkaan tiedä, mitä sen jälkeen tapahtu, mut lopulta minä tulin tajuihini yskien ja kakoen, eikä mitään hyökkääjää näkyny.

Sit kun Masa oli tullu kotiin, minä kerroin mitä oli tapahtunut. Minä sanoin, että pitää soittaa manaajalle, mut Masa sano, ettei me voida. Että me ollaan velkaa sille kummitukselle, kun se on meidänkin puolesta siellä rintamalla taistellu. Me sit riideltiin aika pahasti, ja kumpikin sano asioita, joita ei tarkottanu.

Lopulta me tehtiin sovinto, ja Masa lupas, että jos se kummitus tekis uudestaan jotain hyökkäävää, niin Masa ryhtyis toimenpiteisiin.

Parin päivän jälkeen se kuristaminen sitten toistu. Minä sanoin Masalle, että pitää soittaa manaajalle. Muutenhan tässä menee henki. Masa sano, ettei sotaveteraanikummitusta voi häätää. Se sano, että se tietää jonkun muun lääkkeen.

Masa kävi Kuopion torilla ja osti meille kummallekin sieltä ''Kiitos 1939-1945'' -t-paidat. Me alettiin käyttämään niitä aina joskus. Öinen askeleiden kuuluminen jatku, vaikka Masa väittikin, ettei se mitään kuule. Myös tyhjiä Pervitin-pusseja ilmesty, mutta sen jälkeen se kummitus ei ole tehny mitään hyökkäävää.
\newline

\noindent
{\em Olen kiinnostunut okkultismista, ja minulle selvisi, että jossain Pohjois-Savossa on matalien värähtelyjen keskittymä. Ne vetävät puoleensa pimeää energiaa. Niinpä laitoin Savon Sanomiin ilmoituksen, että kerään tarinoita yliluonnollisista kokemuksista. Viime päivät olen kulkenut pitkin Pohjois-Savoa nauhoittamassa kertomuksia.

Laitan seuraavan kasetin pesään. Tämän tarinan sain Tuusniemen entiseltä kunnansihteeriltä.}

\subsubsection*{Tuusniemen oppinut}

Aluksi kun se muutti tänne, me oltiin innoissaan. Saatiin nuori muuttaja kuntaan. Täällä Tuusniemellä ikärakenne on aika vanha. Nuori, työssäkäyvä ihminen toisi kaivattuja veroeuroja kunnan kassaan. Terveyspalvelutkin me joudutaan ostamaan Kuopiosta.

Ajateltiin, että se varmaan perustaa jonkun bisneksen tänne ja piristää kunnan talouselämää. Meillähän on täällä tyhjiä liiketiloja vaikka kuinka. Mutta ei se mitään bisnestä perustanut. Eleli vaan talossaan joillan perintörahoilla, niin ei sillä tuloja ollut, eikä se kunnallisveroakaan maksanut.

Asiamiespostia pyörittävä Eija kerto, että sille tuli jatkuvasti jotain paketteja ulkomailta. Kun Eija kysy, mitä niissä paketeissa on, niin se vastasi että kirjoja. Ei edes rahojaan käyttänyt oman kunnan tuotteisiin, vaan nekin piti ulkomaille hassata. Olisi vaikka käynyt tansseissa Hojo Hojossa, mutta ei. Paitsi jauhelihaa se osti. Meilä oli sekä K- että S-marketista jatkuvasti jauhelihat loppu, kun se osti aina kaiken pois heti kun uusi satsi jauhelihaa oli tullut. Ei Hiltukaan voinut makaronilaatikkoa laittaa, kun sille ei riitänyt jauhelihaa.

Ja sitten se rallisprintti. Ollaan edes sellainen tapahtuma saatu järjestettyä kuntaan, niin sen aikana jotkut hirviöt alko mellastaa rallireitillä. Meidän kuntalaiset pyörty, kun ne hirviöt oli niin kauheita.

Sen jälkeen me kyllästyttiin ja kutsuttiin Kuopiosta poliisit pidättämään se. Ei sellaisten hirviöiden kutsuminen ole oikeiden ihmisten touhua, vaikka rallin häiritsemisenä se rikos meni.

Kun sen talo tutkittiin, siellä oli vankityrmiä kellarissa, jossa se oli varmaan ruokkinut niitä hirviöitä jauhelihalla, ja sen talo oli täynnä vanhoja kirjoja. Joku Necronomicon oli niistä yksi, ja jotkut Pnakoottiset käsikirjoitukset. Ei niistä kukaan mitään tajunnu. Ei sitä tyyppiä ole onneksi sen jälkeen näkynyt.

Että sitä minä vaan, että miksi kaikki meidän kuntaan muuttavat nuoret ihmiset on tuollaisia puliveivareita. Miksi me ei voitaisi saada kuntaan sellaisia muuttajia, jotka pistäisi Tuusniemen talouden rattaat pyörimään?
\newline

\noindent
{\em Hotellihuoneeni on ensimmäisessä kerroksessa, ja pihalta kuuluu rasahteluja. Katson ikkunaa, ja jokin näyttää vilahtavan. Antaa olla, kai kuvittelin koko jutun. Tunnelma on syysillassa aavemainen.

Seuraavan tarinan nauhoitin matkalla Helsingistä Pohjois-Savoon, mutta tarkan paikan jätän asianosaisen suojelemiseksi paljastamatta. Kertoja oli kuitenkin kolmekymppinen mieshenkilö.}

\subsubsection*{Tuusniemen neito}

Kaikki alko siitä, kun neiti Gullenheim perusti puujakkaratehtaan Tuusniemelle. Ei kukaan oikein tienny, mistä se neiti Gullenheim oli tullu tai miksi se sen jakkaratehtaan sinne perusti, mut kaikki oli innoissaan, kun saatiin taantuvaan kuntaan työpaikkoja.

Me sit alotettiin työt siellä tehtaalla, ja mä kiinnitin huomiota siihen, että se oli palkannu kaikki Tuusniemen työttömät poikamiehet, ja niitähän siellä riittää. Kaikki poikamiehet oli ihan lääpällään siihen Gullenheimiin. Ei se erityisen kaunis ollu, laiha ruippa ja mustat hiukset, mutta ei Tuusniemellä muita vapaita naisia ollu, ja se oli vielä suht nuoren näkönen, alle kolmeviitonen. Mut sen pukeutumistyyli oli jotenkin aristokraattinen. Aina sillä oli pitkä hame ja sellainen pitkähihaine röyhelöpaita, joka peitti kaulankin. Ei mikään romani kuiteskaan, vaikka siltä saattaa kuulostaa.

Se sit aina kesken työpäivän kutsu milloin kenetkin työntekijän huoneeseensa. Musta näytti kun ne työntekijät olis palattuaan sieltä huoneesta ollu pari päivää huonovointisia. Kalpeita ja kävelleet huterasti. Ei muut siihen kiinnittäny huomiota, ne vaan piti niitä huoneessa käyneitä suurina sankareina. Kaikki ajatteli, että ne huoneessa käyneet oli päässy vähän heppiä kastamaan. Niiltä tiukattiin yksityiskohtia, mut ei ne halunnu kertoo.

Työtahti ei ollu mikään päätähuimaava. Eihän Tuusniemen työttömät poikamiehet ollu tottunu silleen työntekoon, ja jälkikin oli vähän sitä sun tätä. Ei se Gullenheim kuiteskaan koskaan motkottanu huonosta työskentelystä. Lähinnä oli etäisen viileä työntekijöitä kohtaan. Mä ihmettelin, että miten se tehas voi kannattaa sillä linjalla.

Kerran sit neiti Gullenheim kutsu mut huoneeseensa. Mulla oli epäilykseni, niin olin varautunu. Mulla oli patterin väliin jemmattuna sellainen lyhyt puukeppi, jonka toisen pään mä olin terottanu hiomalaikalla. Mä sitten siirsin se työhaalarin taskuun ja menin tapaamaan neiti Gullenheimia.

''Kutsuitte'', sanoin kun seisoin neiti Gullenheimin työpöydän edessä. Se oli semmonen tosi vanhan ja arvokkaan näkönen työpöytä.

''Hyvä'', Gullenheim sanoi viileällä äänellä. Mä kiinnitin huomiota siihen, että huoneen kaikki sälekaihtimet oli kiinni. Se vahvisti mun epäilyt.

Gullenheim nousi ja käveli lähelle minua. Olihan se houkutteleva asema, vaikka mä sitä vaarallisena pidinkin. Sitten Gullenheim kurotti päätään ylöspäin, kuin suudelmaan.

Minä nappasin sen puukepin käteeni ja survaisin sen syvälle Gullenheimin rintaan. Siinä samassa se muuttui elottomaksi, ja sen ruumiista tuli sellainen kuiva muumioitunut. Just niinkuin olin kuvitellukin.

Mä sit häivyin tehtaalta ja koko Tuusniemeltä, kun mä kuiteskin olin viimeinen ihminen, joka oli nähny Gullenheimin hengissä. Tai eihän se varsinaisesti elossa ollu ollu varmaan vuosikymmeniin, mut tiedätte, mitä tarkoitan. Ei ne sitä koppuraa kuiteskaan osaa neiti Gullenheimin ruumiina pitää, niin ei varmaan virkavalta mitään suureellisia etsintätoimia mua kohtaan alota.
\newline

\noindent
{\em Matalien värähtelyjen keskus näyttää toden totta olevan Tuusniemellä Kuopion itäpuolella. Tuosta pikkukunnasta on valtaosa niistä tarinoista, joissa tuntuu olevan jotain perää. Tarinat yksittäisistä kopautuksista ukkosilmalla jätin omaan arvoonsa. Niitäkin tuli vaikka millä mitalla.

Seuraava kasetti pesään. Tarinan kertoi eläkeikäinen mies.}

\subsubsection*{Tuusniemen vainaja}

Kaikki alko siitä, kun me haudattiin Raimo Heikkinen. Raimo oli asunu lapsuutesa Tuusniemellä mutta muuttanu nuorukaisena Helsinkiin opiskelemaan yliopistoon ja jääny sille tielleen. Sitten se oli testamentissaan määränny, että se pitää haudata Tuusniemelle. Hautajaisissa oli paljo porukkaa, kun monet oli tuntenu sen lapsena, mutta ei kukaan osannu muistella siitä muuta kuin lapsuutta, kun ei me tiedetty, mitä se oli siellä Helsingissä tehny.

Viikko hautajaisten jälkeen Hiltu-muori näki yhtenä pimeenä iltana raitilla sellasen utuisen mieshahmon, ja alettiin puhumaan, että Raimo on alkanu kummittelemaan. Jotku muutkin väitti nähneensä Raimon pimeän tullen. Ei sitten mummot uskaltanu pimeellä liikkua raitilla. Joillain oli semmosia kotikonsteja kummituksia vastaan kuten vaatteiden nurin päin pukemista, niin ne käytti niitä.

Sit yks aamu Armas Holopainen löyty raitilta kuolleena. Siltä oli kallo halki ja naaman ilme viesti hirveää pelkoa. Kaikki alko puhumaan, että Raimo oli tappanu sen. Vaadittiin, että Raimon ruumis pitää siirtää Kuopioon, ku sehän on vaarallinen, mut ei se minkään lakien mukaan onnistunu, niin se jäi tekemättä.

Sen verityön jälkeen kummittelu kuiteski loppu. Minä ajattelin, että Raimolla ja Armaksella oli varmaan ollu jotain kränää Helsingissä, niin Raimo oli nyt saanu kostonsa. Ku Armaskin oli nuorukaisena lähteny Tuusniemeltä Helsinkiin opiskelemaan ja vasta vanhana muuttanu takas Tuusniemelle eläkepäiviä viettämään.
\newline

\noindent
{\em Tarinan lopulla jostain alkoi kuulua rasahduksia ja kopinaa. Aluksi ajattelin, että ne olivat nauhoituksessa syntyneitä hälyääniä, mutta kun tarinan loputtua pysäytin sanelukoneen, ne vain jatkuivat. Minusta alkaa tuntua, että tuolla pihalla on Jotain, jonka mielenkiinnon olen herättänyt.

Muualla kerätyt tarinat ovat yksittäisten ihmisten kokemuksia, mutta näistä Tuusniemen tarinoista saa sen kuvan, kuin koko kylä olisi tietoinen yliluonnollisista tapahtumista.

Uutta pesään, ja Tuusniemen lukion terveystiedon opettaja pääsee ääneen.}

\subsubsection*{Painajainen Tuusniemen raitilla}

Meillähän on täällä Tuusniemellä tilastojen mukaan eniten mielenterveysongelmia koko Suomessa. Pohjois-Savohan on paha tässä mielessä, mut me ollaan vielä Pohjois-Savossakin se ykköskunta tässä kyseenalaisessa mielessä.

No vähän aikaa sitten kävi niin, että kaikki meidän lukion oppilaat lopetti kokonaan nukkumisen. Meillä tosiaan on vielä lukio kunnassa, en tiedä miten kauan. Ne lukiolaiset vaan ryysti kahvia ja valvo kaikki yöt. Me sitten ajateltiin, että nytkö koko lukio vielä alkaa meidän mielenterveystilastoja rumentamaan, kun unettomuus lasketaan mielenterveysongelmaksi, eikä se muutenkaan ole oikeiden ihmisten touhua tuollainen valvominen.

Me sit kyseltiin niiltä lukiolaisilta, että miks ne valvoo. Ne näytti siltä ku ne ei ois uskaltanu vastata. Kaikki vaan katteli maahan ja väisteli kysymystä. Sit me tuota Aunen Liisaa alettiin tenttaamaan ihan kunnolla, ja se lopulta kerto, että jos se nukkuu, se näkee painajaisia miehestä, jonka iho on pelkkää palovammaa, ja joka vahingoittaa sitä unessa. Kuulemma ne haavat oli vielä aamulla herätessä, se näytti arpia käsivarresta. Sit ku me kyseltiin muilta lukiolaisilta, että onko kyse siitä samasta, niin ne myönsi että on.

Siinä vaiheessa me huoahdettiin helpotuksesta. Kyse ei ollukaan mielenterveysongelmista vaan jostain yliluonnollisesta. Ei meidän mielenterveystilastot sitten onneks vielä entisestään rumentunu.

Me mietittiin, mistä vois olla kyse. Pekosen Jaska oli kuollu pari vuotta sitten tulipalossa, niin me arveltiin, että se kummittelee. Me sitten pyydettiin pappia siunaamaan sen talon palaneet rauniot. Meillähän ei edes ole Tuusniemellä omaa pappia vaan se on yhteinen Kaavin kanssa. Aluks se pappi vastusteli, ku se vetää niin liberaalia linjaa ettei se usko tämmösiin, mutta kun me tarpeeks kinuttiin niin lopulta se suostu.

Sen jälkeen lukiolaiset suostu nukkumaan eikä ne enää painajaisia nähny. Nuoret on tärkeitä tämmöselle surkastuvalle pitäjälle, jos niistä edes joku jäis asumaan tänne, niin me pidetään meidän nuorista hyvää huolta.
\newline

\noindent
{\em Olen tehnyt okkultistisia tutkimuksia koko ikäni. Tämä on minulle eräänlainen harrastus. Kipinän sain kymmenvuotiaana nuortenkirjasta nimeltä Noidan käsikirja. Aikuisiälläni olen pääasiassa metsästänyt keskiaikaisia käsikirjoituksia aiheesta. Tämä on ensimmäinen matalien värähtelyjen keskittymä, jota tutkin.

Nyt on alkanut idästä kuulumaan tosi kovaa loisketta. Toivottavasti Kallavedestä ei ole nousemassa mitään, mitä olisi syytä pelätä. Kuuluu raapimisääniä, kuin joku raapisi ikkunaani, mutta kun katson ikkunaa, mitään ei näy.

Alan kuuntelemaan seuraavaa tarinaa. Peräisin vanhemmalta naiselta.}

\subsubsection*{Tuusniemen noita}

Tuo naapurin Tiina oli oppinu mummoltaan kaiken maailman noitakonsteja. Niinku pahalla silmällä kattomista, naapurin karjaonnen pilaamista, miten varkaan saa palauttamaan varastetun tavaran ja silleen. Sit Tiinan polvihan käyttää nettiä, niin Tiina oli nähny, että Helsingissä järjestetään loitsimisen sm-kisat.

Tiina sit ilmottautu niihin, ja me oltiin ihan innoissaan, että nyt oman kylän tytöstä tulee Suomen mestari. Pienet piirithän loitsimisesta tietää, mutta kuitenki. Tiina sit harjotteli niitä loitsuja ja lähti kolmen kuukauden kuluttua kilpailuihin.

Eihän Tiina niissä kisoissa pärjänny, kun ne Helsingin velhot käytti Kabbalaa, eikä Kabbalaa täällä Tuusniemellä tunneta, niin oli se aika epäreilu kilpailu. Olisivat vaan käyttäneet Tiinaa vastaan semmosia loitsuja mitä täällä Tuusniemelläkin osataan, niin olis tullu reilu kilpailu. Oltas nähty, kuka on oikeesti paras. Mut ne vaan puhu, että Tiinan taikuus on matalaa taikuutta ja niiden oma taikuus korkeaa. Ei sitä täkäläinen korkeaa taikuutta osaa, kun Helsingissä on kaiken maailman Okkultistisia seuroja missä niille opetetaan kaikkea, ja Tiina oli vaan ihan ite treenannu. Että siinäkin Helsingin velhot sai epäreilun etuaseman.

Tiina sit oli menny sitä kilpailun voittajaa vilkasemaan kilpailun jälkeen pahalla silmällä. Eihän se edes tarkottanu sitä, ihan vaan epähuomiossa vilkasi. Pistäähän se kateeks, jos häviää pelkästään siks, että toisilla oli paremmat lähtökohdat. Tää kilpailun voittaja oli sit huomannu sen pahalla silmällä kattomisen, ja arvatkaas mitä, se oli menny langettamaan kirouksen meidän oman Tiinan niskaan. Jotain se yritti selitellä, että se oli suojautumisloitsun sivuvaikutus, mut kuka niistä helsinkiläisistä tietää.

Nyt sitten Tiinaa kolottaa joka paikkaan ja se kirous vaan koko ajan voimistaa niitä kolotuksia. Tiina oli siltä kilpailun voittajalta pyytäny, että se poistais kirouksen, mut kyllähän sitä tietää, millasia helsinkiläiset on. Se oli jotain semmosta väittäny, että se oli vaan heijastanu sen pahan silmän vaikutukset takas, ja jos se poistais kirouksen, ne pahan silmän vaikutukset tulis siihen itteen. Mut ei tuo ole oikeitten immeisten selitys. Ylpee se tyyppi vaan on niinku kaikki helsinkiläiset.
\newline

\noindent
{\em Loitsimisen SM-kisat on minulle uusi tuttavuus, mutta kai sellaiset järjestetään. Ilmeisesti olisi pitänyt etsiä okkultistinen seura eikä toimia yksinäisenä sutena. Yläkerrasta kuuluu jotain ääniä. Toivottavasti se on hotellivieras eivätkä ikkunanraapijat ole päässeet sisälle hotelliin.

Kun alan kuuntelemaan seuraavaa tarinaa, sanelukoneesta kuuluu ensin särinää, joka tosin kuulostaa epäilyttävästi ihmisääneltä. Sitten tarinakin alkaa kuulua.}

\subsubsection*{Tuusniemen apinaimmeinen}

Me ollaan yritetty kehittää matkailuelinkeinoa tänne Tuusniemelle. Meillä on lomamökkejä, joissa voi yöpyä, ja sitten me ollaan tehty VisitTuusiniemiKaavi -nettisivu, jossa on listattu Tuusniemen ja naapurikunta Kaavin matkailunähtävyyksiä, kun meillä on täällä puhdasta luontoa vaikka muille jakaa. Siellä on listattuna ratsutila ja savusauna, ja sitten tuo Rotkolaakso. Se on semmonen miljardi vuotta vanha luonnon muovaama kallioseinä. Ja on toi huoltoaseman baarikin listattu siellä, kun turistit tykkää käydä ulkona syömässä. Ja sitten meillä on mainosvideo YouTubessa.

Että matkailijoiden tuomat rahat olis tervetulleita tänne, mut ei niitä matkailijoita oikeen oo näkyny, vaikka kaikkemme ollaan yritetty. Tuo Romppaisen pappa oli sitten kerran metsässä nähny jotain isoja jalanjälkiä. Ne oli niinku ihmisen paljaat jalat mut isompia. Se sit oli lähteny seuraamaan niitä ja nähny vilaukselta tosi ison apinan siellä metässä. Me ajateltiin, että me saadaan siitä Tuusniemen matkailun vetonaula, vähän niinku Loh Nessin hirviö Skotlannissa tai Pikvuutti Kalliovuorilla.

Me nimettiin se Tuusniemen apinaimmeiseks. Toi Koististen poika tuntee nettiä, nii se oli sit mainostanu tätä Tuusniemen apinaimmeistä jollain keskustelupalstalla, missä puhutaan just tämmösistä vähän erikoisemmista eläimistä. Ihan Englannista asti tuli joku porukka tutkimaan Tuusniemen apinaimmeistä. Ne oli jotain asiantuntijoita, kun ne oli saanu Himalajan Lumimiehen karvojaki kerättyä. Me oltiin ihan innoissaan, ku oikein Englannista saakka saatiin matkailijoita Tuusniemelle. Nyt Tuusniemi nousis maailmanmaineeseen.

Ette voi uskoo mitä sitten tapahtu. Kun ne englantilaiset meni mettään, nii se Tuusniemen apinaimmeinenhän raateli ne ihan kuoliaaks. Me ihmeteltiin, kun ne ei tullu takas sieltä metästä, ja just meidän lounaskahvilaki oli tilannu munia ja pekonia niiden takia, nii sitten niiden ruumiit löyty metästä raadeltuina. Kuopiosta tuli sit poliisi tutkimaan kuolemia, ja ne kehtas väittää, että karhu oli muka raadellu ne. Karhua sit poliisi etti, mutta eihän sitä löytyny, ku ei koko karhua ole olemassa. Se on se Tuusniemen apinaimmeinen, vaikka viranomaiset muuta väittää.

Nyt sitten loputki turistit on kaikonnu täältä. Luontokohteiden takiahan ne vähät aiemmin tuli tänne, mut ei ne turistit uskalla enää metässä liikkua kun ne luulee, että täällä on tappajakarhu piileskelemässä.
\newline

\noindent
{\em Jostain kaukaisuudesta kuuluu ikään kuin hymni tai messuamista. Yritän saada sanoista selvää, mutten onnistu.

Jotkut muutkin ovat tarinoiden perusteella huomanneet Tuusniemen matalat energiat. Alkupäässä tuli tarinoita Tuusniemelle hakeutuneista pimeän puolen kulkijoista, ja samaa on nähtävissä seuraavassa tarinassa.}

\subsubsection*{Tuusniemen joukkoliikenne}

Kaikki alko siitä, kun Kuopiosta tuli jotain Elokapinatyyppejä osottamaan mieltä tänne Tuusniemelle. Ne vastusti yksityisautoilua, mut ei ne ymmärrä, että täällä kaupunkien ulkopuolella etäisyydet on niin pitkiä, että kunnollista joukkoliikennettä ei voi saada aikaseks. Nii täällä yksityisautoilu on välttämättömyys. Sit ne sano kans, että meidän pitäis siirtyä sähköautoihin, mutta bensa-autoja täällä on totuttu käyttämään. Niin täällä maalla eletään, että tehdään niinku ennenki. Paitsi jotkut ihan höpöhöpötyypit täälläki käyttää tiisseliautoja.

Sit yks niistä Elokapinatyypeistä oli joku kybernoita tai semmonen. Se opetti tuolle Aholan Jarille loitsun, jolla saa auton räjähtämään. Jari sit kadehti sen naapuria, ku sillä naapurilla oli mersu ja Jarilla itellään vaan oppeli. Nii se oli sit yöllä käyny räjäyttämässä sillä loitsulla sen naapurin mersun. Jari oli opettanu sen loitsun parille kaverilleen jotka oli toyotamiehiä. Nii ne oli sit kateuksissaan räjäytelly kaikki vähänkin hienommat autot koko Tuusniemeltä.

Sit yks meidän volvokuski oli nähny yhen niistä loitsimisista ja oppinu sen loitsun siitä. Se oli ajatellu, ettei semmonen peli vetele, että pelkästään rupuautojen omistajat porskuttaa ja ne joilla oli ollu parempia autoja joutuu kävelemään. Se sit oli räjäytelly sillä loitsulla loputkin autot Tuusniemeltä.

Nyt bussit on ihan täynnä ku kaikki autot on räjähtäny eikä kukaan pääse liikkumaan. Ja jos pääseekin, niin täällä on syrjäkyliä, joihin menee vaan pari bussivuoroa päivässä. Että aika vaikeeta monien päästä nyt kylille. Ja kuka ne kaikki räjähtäneet autonpirstaleetkin siivoaa? Että pysys vaan ne Elokapinatyypit siellä kaupungeissa.
\newline

\noindent
{\em Joku paukuttaa hotellihuoneeni kattoa. Toivottavasti kyse on yläkerran vieraan lemmenpuuhista eikä mistään yliluonnollisesta. Pihan rapinat ja ikkunan raapimiset jatkuvat, samoin hymni kaukaisuudessa.

Nyt on Tuusniemeltä kerätyt tarinat kuunneltu. Seuraava tarina on kuopiolaiselta keski-ikäiseltä naiselta. Tarina on nauhoitettu Maaningalla, yliluonnollisten tapahtumien tapahtumapaikalla.}

\subsubsection*{Maaninka}

Sä ehkä ihmettelet, miks täällä Maaninkajärven rannalla on tuommonen puoliks rakennettu talo. Mä voin kertoo.

Mun ystävä Suvi osti sen viis vuotta takaperin miehensä Tarmon kanssa, ku ne molemmat oli saanu paikat tutkijoina Kuopion yliopistosta, tai se Tarmo oli THL:llä. Täältä Maaningalta pystyy käymään töissä Kuopiossa ku on vaan tunnin ajomatka. Ne oli ettiny halpaa taloo jostain vähä syrjemmältä, ku niiden talous oli heikoissa kantimissa, ja tää oli tosi halpa. Ei ne sillon syytä tienny tän halpuuteen.

Anyways, tää talo oli ihan ehyt ku ne muutti tänne. Tuolla itäsiivessä Tarmo huomas, että seinän ja huoneen väliin jäi useempi metri. Suvi toppuutteli, että annetaan sen olla, mut Tarmo halus nähä, mitä siellä on. Nii se sitten lekalla rikko koko seinän. Seinän välistä ne löysi jotain mustaa töhnää, vähä ku hometta.

Mä asuin sillon Helsingissä, mut puhelimella oltiin Suvin kanssa yhteyksissä, ja Suvi tilitti mulle kauhistuneena, miten ne oli ostanu hometalon.

Kuopiosta sit kututtiin joku home-ekspertti kattoo, saisko siitä talosta vielä kalua. Se oli joku Tarmon tuttu sieltä THL:ltä. Se ei koskaan ollu nähnykkään semmosta hometta nii se otti sitä THL:lle laboratoriotutkimuksiin.

Seuraavana aamupäivänä se soitti Tarmolle ja kerto, että se homenäyte oli haihtunu yön aikana kokonaan. Nii se jäi sitten tutkimatta.

Suvi ja Tarmo päätti, että ne pistää koko itäsiiven matalaks ja rakentaa siihen uuden isomman siiven, ku Suvi oli siellä röntgentekniikan laitoksella saanu yllättäen ylennyksen proffaks niin niillä oli rahaa.

Pihalle sit tuotiin sirkkeleitä, minitraktori, rälläkkämiehiä ja kaikkia laitteita, ja remontti alko. Suvi kerto, että se remonttimelu stressas sitä tosi paljo, vaikka se oli Helsingissä kärsiny kaikki julkisivuremontit ja mitä lie ilman ongelmia. Se ihmetteli, että miten siitä oli yhtäkkiä alkanu tulla niin meluherkkä.

Sit Suvi ja Tarmo alko joskus aamusin löytää sitä mustaa töhnää rannasta. Kuin jonkun ison olennon raahautumisjäljet. Mut ne ajatteli, että semmonen kuuluu luontoon, nii ei ne ihmetelly. Mitä ny Suvi vitsaili, et onko se kokonaan sekoomassa.

Sit Suvi alko nähä painajaisia. Niissä Suvi koki olevansa veden alla just heräämässä, ja sit se remontin melu sekottu siihen uneen nii, et Suvi odotti siinä unessaki melun alkamista. Ja sit siinä unessa oli lonkeroita, jotka vaivas Suvia. Ei se oo ennemmin mulle unistaan kertonu, nii mä ihmettelin, että miks se nyt kertoo. Kuulemma ne unet pyöri päivisinkin sen mielessä, ja illalla sitä pelotti mennä nukkumaan ku se näkis taas painajaisia.

Tässä vaiheessa niitten avioliitto natisi liitoksissaan, ku Suvia vaivas kaikki tää, ja Tarmo oli helisemässä, ku Suvi oli jatkuvasti niin pahalla päällä. Ja sit Tarmoo itteensa jurppi se, ku Suvi oli proffa, ja se ite vaan rivitutkija. Nii Suvilla oli korkeempi palkka. Mut ne päätti jatkaa yhessä kaikesta huolimatta.

Sit Suvi ja Tarmo katos kokonaan, eikä niistä oo sen koommin kuultu. Ku poliisit kävi täällä ekaa kertaa, ne näki tuolla sisällä lattialla jotain mustaa töhnää, kuin raahautumisjäljet. Ku ne tuli uudestaan, se oli kadonnu.

Eikä Suvin ja Tarmon katoamiselle muutenkaan oo saatu selitystä. Remontin teko sit lopetettiin, ku maksajia ei enää ollu, ja toi talo jäi tolleen puoliks rakennetuks.

Mä luulen, että se remonttimelu herätti tuolta järven pohjasta jotain, jonka olis kuulunu nukkua. Mut en mä viiti hankkia todisteita mun teorialle, ku joidenkin asioiden on parempi antaa olla.
\newline

\noindent
{\em Laitan seuravan kasetin pesään. Sillä pitäisi olla tarina juankoskelaisesta hippikommuunista, jota pidettiin aluksi Juice Leskis -faneina, mutta jotka osoittautuivat pimeiden voimien palvojiksi. Olivat yrittäneet kutsua hirviöitä toisista ulottuvuuksista.

Kasetilta ei kuitenkaan kuulu tarinaa, vaan aluksi sieltä kuuluu särinää, ja sitten sieltä alkaa kuulua messuamista. ''Ijä! Sup Nikkuratti! Ijä! Sup Nikkuratti!'' Tunnistan sen Metsän Mustan Vuohen kutsumiseksi ehdalla savon murteella ja tajuan, että kyseessä on sama messuaminen kuin aiemmin kaukaisuudesta kuulunut hymni..

Kopinat yläkerrasta ja äänet ulkoa sekoittuvat kasetin messuamiseen. Painan stop-nappia, mutta ''Ijä! Sup Nikkuratti!''-messuaminen jatkuu korvissani.

Äänet korvissani voimistuvat ja voimistuvat. Olen varmaan menettämässä järkeni. Kädet korvillani vaivun lattialle sikiöasentoon ja huudan ''Lopettakaa!''. Se ei auta. Messuaminen ei vain lopu.}

\otsikko{Skitso (Markuksen ja Mirjan saaga, osa I)}
\addcontentsline{toc}{section}{Skitso (Markuksen ja Mirjan saaga, osa I)}

''Moi, mitä kuuluu?'' Markus lähetti yksityisviestin Facebookissa. Kyseisellä viestillä hän lähestyi sinkkunaista, mutta näissä Markuksen aloitteissa oli aina epävarmuusmomentti.

Vastaus tuli. ''Olen tässä illan katsellut elokuvaa.'' Keskustelu jatkui kepeänä, mutta sitten nainen, Mirja, pudotti pommin, jota Markus oli odottanutkin. ''Saanko kysyä, missä olet töissä?''

''Sairaseläkkeellä.'' Tämä oli se epävarmuusmomentti, jonka joutui kertomaan ennemmin tai myöhemmin.

''Niin minäkin'', tuli Mirjan vastaus. Markus oli huomannut, että sairaseläkkeestä kertominen ei yleensä ollut dealbreaker niille naisille, joita hän lähestyi, koska omia ongelmia oli toisellakin puolella. Mirja jatkoi: ''Kehtaako kysyä, mistä syystä?''

''Skitsofrenia, mutta siitä kun olin psykoosissa on 7 vuotta.'' Markus olisi voinut jättää vastaamatta, mutta hän kertoi skitsofreniastaan mielummin ennemmin kuin myöhemmin. Jos toinen osapuoli lopetti yhteydenpidon sen takia, oli parempi, että se tapahtui varhaisessa vaiheessa, kun tilanteesta pääsi vielä ulos pienellä pettymyksellä.

''Mä kuulen ääniä, mutta olen oppinut elämään sen kanssa'', Mirja vastasi.

Markus oli Mirjan profiilista nähnyt, että tämä asui Kuopiossa kuten Markuskin, ja hän pyysi Mirjaa kahville. Joskus Markus oli harrastanut pitkiä nettikeskusteluja ennen tapaamisehdotuksia, mutta tällainen tilanne oli turhauttava, jos nainen sitten lopulta kieltäytyi tapaamasta. Siksi hän halusi pitää tämän nettilämmittelyn lyhyenä.

Markuksen iloksi Mirja suostui, ja he sopivat tapaavansa Coffee Housessa seuraavana päivänä klo 15. Kummankin aikataulut olivat tyhjiä.
\newline

\noindent
Kun Markus tapasi Mirjan kahvilassa, hänen ensimmäinen huomionsa oli, että Mirja oli ollut Facebookissa ajantasaisella profiilikuvalla. Nelikymppinen, kuten hänen profiilikuvansa ja Markuskin.

Markus ja Mirja kättelivät. ''Uskalsit lähteä koronasta huolimatta'', Mirja sanoi.

''Joo'', Markus vastasi. ''Yhden ihmisen lähellä oleminen on suht pieni koronariski. Riski kasvaa realistiseksi vasta, kun tapaa ihmisen toisensa perään. Ja täällä on aika tyhjää.''

Markus tilasi jäälatten. Hän oli periaatteessa espressomiehiä, mutta espresson hörppäsi nopeasti, ja jäälatte sopi paremmin pitkiin keskusteluihin. Mirja tilasi cappuccinon kauramaidolla. Myyjältä kesti hetki, ennen kuin hän löysi kauramaitopurkin.

Keskustelu kulki kirjallisuusaiheisena. Facebookin kirjallisuusryhmästä Markus oli Mirjan bongannutkin. Markus lähetteli sinne arvioita lukemistaan kirjoista, ja Mirja oli tykkäillyt valtaosasta arvioita. Vielä, kun Mirjan profiilissa oli lukenut ''Sinkku'' ja ''Kuopio'', yhteydenotto oli ollut Markukselle itsestäänselvyys.

Markus luki pääasiassa scifiä ja kauhua, sekä vähän tietokirjoja luonnontieteistä väliin, Mirja taas kuvauksia kolmannen maailman ihmiskohtaloista. Yhteisiä kirjailijasuosikkeja heillä ei ollut, mutta se oli odotettavissakin, kun sukupuoli vaikuttaa lukutottumuksiin. Markus kertoi, että psykoosin jälkeen hän ei ollut pystynyt keskittymään lukemiseen moneen vuoteen, ja hän oli vasta pari vuotta aiemmin elvyttänyt vanhan lukemisharrastuksensa. Mirja kertoi lukeneensa koko elämänsä, muttei niin intensiivisesti kuin Markus viimeiset kaksi vuotta.

''Mitä teit työksesi silloin, kun vielä olit töissä?'' Mirja kysyi sitten.

''Olin koodari'', Markus vastasi. ''Mulla on maisterintutkinto tietojenkäsittelytieteestä.''

''Mulla taas on maisterintutkinto etnomusikologiasta'', Mirja vastasi. ''Mut ei sillä itseään elätä, niin tein kaikenlaisia hanttihommia.''

Nyt Markus tajusi olevansa tekemisissä ihannenaisensa kanssa. Akateemisesti koulutettu ja samassa elämäntilanteessa kuin hän itse. Markus uskoi vankasti akateemisen koulutuksen mieltä jalostavaan voimaan. Yliopistossa oppi ajattelemaan, ja skitsofreniassa suurin shokki hänelle oli ollut se, että psykoosissa hänen ajattelunsa oli ollut täysin absurdia, ja sen jälkeen se oli ollut monta vuotta lamassa.

''Mulla on semmoinen hatara käsitys, että etnomusikologia tutkii musiikkia kulttuurisena ilmiönä'', Markus sanoi.

''Joo'', Mirja vastasi. ''Mä tutkin gradussani itäafrikkalaista kansanmusiikkia.''

Markus kyseli lisää itäafrikkalaisesta kansanmusiikista ja Mirja kertoi. Korona-aikana Markus oli ollut ihmisten kanssa tekemisissä lähinnä Facebookin välityksellä, ja siellä keskustelu pyörii mielipiteenilmausten ympärillä. Markuksesta oli nyt ilo kuunnella ihmistä, joka kertoi ennemmin tietoa kuin mielipiteitä.

Treffit loppuivat kättelyyn ja molemminpuoliseen lupaukseen tavata uudelleen.
\newline

\noindent
Markus ja Mirja olivat ryhtyneet Facebook-kavereiksi jo ennen ensimmäistä tapaamista, ja päivä tapaamisen jälkeen Markus näki Mirjan päivityksen, jossa tämän paheksui moralistiseen sävyyn ihmisiä, jotka eivät ota koronarokotusta.

Markus pettyi päivityksen moralistiseen sävyyn. Hän itse oli ottanut ensimmäisen koronrokotuksen ja odotti toista, mutta hän ei uskonut moralisoinnin ja paheksumisen johtavan mihinkään. Rokotevastaiset ihmiset vilpittömästi uskoivat rokotteiden haitallisuuteen, joten ongelma oli heidän uskomuksissaan, ei heidän moraalissaan, eikä ketään saa uskomaan mitään paheksumalla.

Markus ajatteli, että keski-ikäiset naiset olivat usein moralisteja, ja sellaisen kanssa olisi hankala seurustella. Mirja varmaan paheksuisi kaikkea, mitä Markus tekisi. Markus ei nimittäin elänyt ihan säntilliseti. Hänen päiväryminsä oli aivan liian myöhäinen ja hän söi epäterveellisesti. Lisäksi uskomuksenmuodostuksessaan Markus tavoitteli totuutta, ja vallalla tuntui olevan aatesuunta, että ihmisen ajattelussa tärkeämpää oli eettisyys kuin totuudenmukaisuus.

Markus päätti, ettei hän tapaisi Mirjaa uudelleen. Hän oli pettynyt. Tutustuminen oli alkanut hyvin, ja nyt tällainen. Hän päätti unohtaa Mirjan ja jatkaa elämäänsä. Hän jakoi aikansa kirjojen ja elokuvien välillä. Vähän shakkia netissä välillä, niin looginen päättelykyky pysyi edes jonkun verran vireessä.

Viitisen päivää jatkui näin. Mirjakaan ei lähettänyt viestejä Markukselle, mutta tykkäsi kirjallisuusryhmässä parista Markuksen päivityksestä. Markus yritti pysyä kylmänä nähtyään Mirjan tykkäykset, mutta kyllähän ne mieltä lämmittivät.

Sitten Markus alkoi ajatella, että ehkä hänen pitäisi antaa Mirjalle mahdollisuus. Eihän hän toisella tapaamisella sitoutuisi mihinkään, ja voisihan Mirja paljastua avarakatseiseksi yhdestä moralistisesta päivityksestä huolimatta. Sitten Markuksen edelliset seurustelut tulivat hänen mieleensä. Ne piirteet toisessa, jotka olivat saaneet hänet aluksi epäröimään eivät koskaan olleet osoittautuneet harmittomiksi siitä huolimatta että hän oli päättänyt yrittää, vaan noissa piirteissä oli aina ollut seurustelun loppumisen siemenet. Maksaisko vaivaa antaa Mirjalle uusi mahdollisuus?

Markus vatvoi asiaa mielessään pääsemättä mihinkään johtopäätökseen tai minkään ajatuksen edes kypsymättä. Sitten hän hetken mielijohteesta lähetti Mirjalle viestin, jossa hän ehdotti illallista ravintola Foodissa. Kyseessä oli kohtuuhintainen kebabbimesta, mutta ei sairaseläkeläisellä ollut hienoon ravintolaan varaa. Ja mikä tärkeintä korona-aikana, Foodi oli yleensä tyhjä.
\newline

\noindent
Kun Markus ja Mirja tapasivat Foodissa, Mirja levitti kätensä halaukseen. Markus samaan aikaan tarjosi kättään kättelyä varten. Huomatessan Mirjan kädet Markus tajusi tehneensä pienen mokan. Kyllä toisilla treffeillä voisi jo halata. Seurasi pieni sekoilu, kun kumpikin vaihtoi käsiensa asentoa, mutta lopulta pari halasi lyhyesti.

Markus tilasi kebabin tulisilla kastikkeilla ja Mirja falafelin. Pöydässä keskustelu ajautui jotenkin koulutuspolitiikkaan, ja Mirja ilmaisi huolensa koulujen eriarvoistumisesta.

''Nyt ajattelet peruskoulua ja lukiota nollasummapelinä'', Markus sanoi. ''Jonkunlaisena kilpailuna jatko-opintopaikoista, jossa kaikille pitää antaa tasapuoliset mahdollisuudet.''

''Kuinkas sinä sitten sitä ajattelet?''

''Ajattelen koulutusta lähinnä oman ajattelun jalostajana'', Markus sanoi. ''Toki koulu pitää saada kauttaaltaan niin korkeatasoiseksi kuin mahdollista, mutta en näe ongelmana sitä, että joillain on poikkeuksellisen hyvät mahdollisuudet.''

''Miksi?''

''Mun mielestä sillä, että tässä maassa on kykeneviä ja tietäväisiä kanssaihmisiä on itseisarvoa.''

''On tossa kieltämättä pointtia'', Mirja sanoi. '''Mutta on se tasapuolinen kilpailunäkokulmakin tärkeä. Koulutus on kuitenkin keskeinen yhteiskunnallista asemaa määräävä tekijä.''

''Onhan se.'' Nyt Markus taas uskoi Mirjaan. Tämä oli pystynyt sivistyneeseen ajatustenvaihtoon eri mieltä olevan kanssa. Nykymaailmassa sellainen tuntui olevan harvinaista, mikä oli surullista.

Ruuat saapuivat, ja kumpikin keskittyi syömään. Ruokailun lomassa Mirja kysyi: ''Millä mielellä olet tapailemassa minua?''

''Mä olen avoin oikeastaan mille tahansa'', Markus sanoi. Tosiasiassa hän tahtoi saada Mirjasta elämänkumppanin, mutta sellaista ei voinut sanoa ääneen toisilla treffeillä.

''Niin minäkin'', Mirja vastasi.

Kun ruuat oli syöty, keskustelu jatkui sekalaisista aiheista. Pitkän keskustelun jälkeen pari halasi läksiäisiksi, ja Markus suuteli Mirjaa.

''Lähettäiskö mun luokse jatkoille?'' Mirja kysyi. ''Juodaan vaikka teetä tai jotain.''

\otsikko{Muutetaan yhteen! (Markuksen ja Mirjan saaga, osa II)}
\addcontentsline{toc}{section}{Muutetaan yhteen! (Markuksen ja Mirjan saaga, osa II)}


''Moi.'' Markus soitti tyttöystävälleen, jos nyt nelikymppistä voi tyttöystäväksi kutsua. Sen ikäinen Markus oli itsekin. ''Mä olen saanut perinnön.''

''Wau!'' Mirja vastasi. ''Tuliko paljonkin?''

''Niin paljon, että me voidaan ostaa se omakotitalo, josta sä olet aina haaveillut.''

''Ai ajattelit, että muutettais yhteen?'' Mirja kysyi.

''Niin.''

Mirja piti lyhyen mutta uhkaavan tauon ennen kuin vastasi. ''Kyllä se sopii.''
\newline

\noindent
Markus ja Mirja olivat ostaneet vanhan omakotitalon Särkiniemestä, Kuopiosta ja olivat juuri viettämässä siellä ensimmäistä iltaa.

''Jätiksä sakset ruokailupöydälle?'' Mirja huusi Markukselle olohuoneeseen.

''Emmä ole koskenutkaan niihin'', Markus vastasi.

''Kuka muu se muka olisi voinut olla?'' Mirja vastasi. ''Saksien paikka on tiskipöydällä kahvimyllyn vieressä.''

Markus oli hämmentynyt. Hän ei muistanut koskeneensakaan saksiin, mutta hän saattoi muistaa väärinkin. Vaikka Markus oli nykyään lähes oireeton, hän oli saanut skitsofreniadiagnoosin vuosia aiemmin, ja kaikki kognitiiviset lapsukset huolestuttivat häntä, koska ne saattaisivat viestiä oireiden palaamisesta. Mirja puolestaan kuuli ääniä. Vaikka Mirja hanskasi äänensä niin, etteivät ne häirinneet normaalia elämää, hän luki itsensä Markuksen, skitsofreenikon, kaltaiseksi.

''Ehkä mä sitten muistan väärin'', Markus vastasi. Mirja oli tarkka siitä, että esineiden piti olla oikeilla paikoillaan.

Illan mittaan vielä käsisaippua ja kenkälusikka olivat jääneet Mirjan mielestä väärille paikoille. Markus ei ollut varma, oliko hän koskenut niihin.

''Sun pitää ihan oikeesti olla tarkempi'', Mirja motkotti. ''Ei tästä yhteisasumisesta muuten tule mitään. Joskus kun kävit mun luona kylässä, musta tuntui kuin olisit kokenut tulleesi hotelliin.''
\newline

\noindent
Pari päivää kului. Mirja motkotti Markuksen jättäneen milloin minkin esineen väärälle paikalle. Mirja ja Markus olivat kumpikin sairaseläkkeellä, joten heillä oli aikaa toisilleen. Mirja houkutteli Markuksen pitkille kävelylenkeille, koska hän oli huolestunut Markuksen elämäntavoista. Markus olisi kävelylenkkien sijaan mieluummin lukenut kirjoja.

Sitten Markus oli kokkaamassa kummallekin pihvejä. Mirja yritti syöttää Markukselle terveellistä ruokaa, joten Markus oli päättänyt tehdä vastaiskun äijäruoalla.

Kun Mirja tuli pöytään, hän sanoi: ''Jätit tyhjän lihapaketin lojumaan tiskipöydälle. Se pitää laittaa roskikseen.''

Nyt Markus alkoi epäilemään mielenterveyttään. Hän oikeasti panosti Mirjan vaatimuksesta siisteyteen ja hän oli varma, että hän oli laittanut sen roskiin. Vilkaisu tiskipöydälle kuitenkin osoitti, että siinä se lihapaketti oli.

Iltapäivä, kuten useat muutkin, kului niin, että Markus ja Mirja istuivat kylki kyljessä sohvalla, kumpikin keskittyneenä omaan kirjaansa. Vaikka kummankin huomio oli omassa jutussa, toisen läheisyys tuntui hyvältä.

Myöhemmin illalla Markus meni ottamaan colaa jääkaapista.

''Oleksä ottanut mun kolaa?'' Markus huikkasi.

''Eikö sitä olisi saanut ottaa?'' Mirja ihmetteli.

''Olisi saanut, mutta olit jättänyt korkin löysälle. Hapot katoaa.''

''Kyllä mä mielestäni laitoin sen kiinni'', Mirja sanoi.

''Mä niuhotan hyvin harvoista asioista'', Markus valisti. ''Mut siitä mä niuhotan, että mun limppareiden korkit pitää laittaa kunnolla kiinni.''

''Okei'', Mirja sanoi. ''Mä yritän muistaa.''
\newline

\noindent
Pari päivää kului samoissa merkeissä. Eräänä aamupäivänä, kun Markus kömpi hereille, Mirja näytti vihaisena kuraisia jalanjälkiä eteisen käytävästä.

''Mähän olen sanonut, että kengillä ei tulla näin pitkälle'', Mirja motkotti.

''Noi ei kyllä ole mun jalanjälkiä'', Markus puolustautui.

''Kenen muunkaan ne voisivat olla?'' Mirja kivahti. ''Noi sun puolustelus alkaa olla ihan älyttömiä.''

Markus kuurasi lattian hämmentyneenä. Mirjalla oli tapana lukea romaaneja kehitysmaiden ihmiskohtaloista, ja hän symppasi kovia kokeneita ihmisiä. Markuksesta oli kummallista, että sama suvaitseva asenne ei enää tuntunut ulottuvan parisuhteeseen. Joidenkin ihmisten oli helpompaa suhtautua empaattisesti kaukana oleviin, kun oma napa ei ollut pelissä.

Päivällä Markus ja Mirja kävivät pelaamassa pienoisgolfia. Markus oli houkutellut Mirjan tällaisten pelien pariin. Mirjaa pelit eivät niin kiinnostaneet, mutta se, että näin Markuksen sai ulkoilemaan mielellään oli Mirjasta vaivan arvoista.

Illalla kun Markus istui nojatuoliin, kuului räks. Kun Markus nousi ja katsoi tuolia, hän näki rikkinäiset kuulokkeet. Hän oli istunut niiden päälle.

''Mirja!''

''Niin.''

''Oleksä jättänyt kuulokkeet lojumaan nojatuoliin.''

''En.''

''Siinä ne kuitenkin oli, ja mä istuin niiden päälle.''

''Sä ite olet jättänyt ne lojumaan'', Mirja kivahti.

Se, ettei kuulokkeita saa jättää tuolille oli toinen asia, jonka suhteen Markus oli tarkka, joten hän ei uskonut jättäneensä niitä itse. Vaikka ei se poissuljettua ollut.

Kun Markus meni hakemaan colaa, hän huomasi kaikkien limupullojensa korkkien olevan löysällä. Mirja varmaan protestoi Markuksen elämäntapoja vastaan.

''Nyt tehdään niin'', Markus sanoi, ''että sä asut tästä lähin alakerrassa, ja mä muutan yläkertaan. Siellä on vessa ja keittokomerokin.''

''Kyllä mä haluan herätä sun vierestä joka aamu'', Mirja sanoi.

Markus vastasi: ''Mutta me ärsytetään toisiamme elintavoillamme. Jos sä asut alakerrassa ja mä yläkerrassa, kumpikin saa elää niinkuin haluaa. Voidaan vierailla toistemme luona niin paljon kuin halutaan.''

Pienen tinkaamisen jälkeen Mirja suostui järjestelyyn. Hän ei pitänyt väärissä paikoissa olevista esineistä.
\newline

\noindent
Illalla Markus oli Mirjan luona kylässä.

''Musta tuntuu, kuin joku muu olisi liikutellut niitä esineitä'', Markus sanoi. ''Mut tän uuden järjestelyn myötä se on ohi.''

''Se oli varmaan se yhteisasuminen, joka stressasi'', Mirja sanoi. ''Koko täällä asumisen ajan mä olen kanssa kuullut ihan uudenlaista ääntä.''

''Millaista?''

''Se sanoo: 'Minä kuolin täällä. Tekin kuolette täällä.' Ja sen lisäksi niitä tavanomaisia syyttelyitä tietysti kuuluu.''

Markuksella kävi mielessä, että kummitteleeko talossa. Mirjalle hän ei kuitenkaan uskaltanut mainita mitään, ettei Mirja luulisi Markuksen olevan sekoamassa. Mirja piti mieltään kasassa vahvalla tieteellisellä maailmankatsomuksella. Humanistina Mirjan tiedot tosin olivat ennemmin ihmis- kuin luonnontieteistä, mutta se ei estänyt Mirjaa pitämästä kummituksia ja sensellaista humpuukina.

Järjestely ei saanut kuitenkaan esineiden siirtymistä vääriin paikkoihin loppumaan. Mirja alkoi väittää Markuksen hiippailevan salaa alakerrassa siirtelemässä Mirjan esineitä. ''Eiks me sovittu, että sä asut yläkerrassa ja koputetaan, kun tullaan toisen luokse?''

Markuksen kesken olevista kirjoista oli usein kirjanmerkit mystisesti poistettu niin, että aina alkaessaan lukemaan Markus joutui kuluttamaan aikaa etsien kohtaa, johon hän oli jäänyt. Koska hän ei muistanut sitä tarkkaan, hän joutui varmuuden vuoksi lukemaan pitkiä pätkiä uudestaan. Markus oli kuitenkin alkanut kallistua kummitushypoteesiin eikä syytellyt Mirjaa sabotaasista.
\newline

\noindent
Kerran kun Markus ja Mirja olivat rakastelleet ja Markus veti mulkun kondomeineen pois, hän huomasi kondomin hajonneen. Mirja pelkäsi hormonaalisen ehkäisyn terveyshaittoja, joten Markus keräsi rohkeutta mennäkseen vasektomiaan. Toistaiseksi pari käytti kondomia.

''Nyt mä joudun syömään jälkiehkäisypillerin'', Mirja sanoi. ''Ehkä se ei ole niin vaarallista.''

Markus katsoi kondomipakettia. ''Näihin kaikkiin on tehty suojakuoren läpi neulalla reikiä. Onks tää joku sun yritys tulla salaa raskaaksi?''

''Ite sä olet ne reiät tehnyt kun yrität saada mut raskaaksi. Aika surkea yritys.''

Siitä seurasi pahemmanpäiväinen riita.

Seuraavana aamuna Mirja koputti Markuksen ovelle. ''Sä olet rikkonut mun maustepurkit.''

Lasiset maustepurkit olivat tuliainen Mirjan Kroatianreissulta, ja samanlaisia ei saisi uusia. Niillä oli Mirjalle tunnearvoa. Markus ei tietenkään ollut rikkonut niitä. Pikkumaiset kostot sotivat hänen kunniantuntoaan vastaan niin, että oikeastaan mitä vihaisempi hän oli, sitä vähemmän hän halusi alentua moiseen.

Markus selitti Mirjalle epäilyksensä siitä, että talossa kummitteli.

''Nyt varaat ajan lääkärille'', Mirja sanoi. ''Jos sä rikot paikkoja etkä muista sitä itse vaan syyttelet kummituksia, sun tauti saattaa olla pahenemassa.''

Psykoosilääkkeet zombifioivat, joten lääkeiden lisäämistä Markus ei halunnut. Nykyisiinkin tottumisessa oli kulunut vuosikausia. ''Entä jos kokeiltais meediota kuitenkin ekaks?''

''Ei kyllä sellaiseen tuhlata rahaa. Ne on pelkkiä hujareita.''

Markus muistutti Mirjaa siitä, että jotkut tämän äänistä olisivat ihan hyvin voineet olla kummituksesta lähtöisin, mutta Mirja tyrmäsi ajatuksen. Keskustelu päättyi pattitilanteeseen. Markus ei suostunut lääkäriin eikä Mirja kutsumaan meediota.

Iltapäivällä Markus koputti alakerran oveen ja ehdotti Mirjalle petankkipeliä läheisellä kentällä, mutta Mirja kieltäytyi selkäkipuihin vedoten.
\newline

\noindent
Parin päivän päästä, kun Markus oli Mirjan luona vierailulla, tämä avasi keskustelun. ''Mä tiedän, että sulla käy naisvieraita. Eilen kun olin portaissa tulossa sun luokse, mä näin kun sun asuntoon vilahti tummahiuksinen nainen vanhanaikaisessa mekossa.''

''Eikä käy'', Markus sanoi. ''Se oli varmaan se kummitus.''

''Sä keksit koko tän järjestelyn missä sä asut yläkerrassa, että sä voisit tapailla vieraita naisia.''

Nyt Markus oli saanut tarpeekseen syytellyksi tulemisesta. Uskottomuus soti pahanpäiväisesti hänen arvojaan vastaan, koska kaikenlaisesta sitoutumisesta, myös sitoutumisesta parisuhteeseen tuli hänen mielestään pitää kiinni. Niinpä mitään vieraita naisia ei ollut todellakaan käynyt. Markus sanoi Mirjalle tämän nähneen omiaan ja lähti selailemaan nettiä.

Keskustelupalstalle lähti kysymys. ''Tiedän, että meedioissa on paljon huijareita, joten kuka olisi luotettava?''
\newline

\noindent
Markus ja Mirja istuivat Sakari Fagerholmin kanssa Markuksen luona. Mirja oli myrtynyt, koska hän joutui ottamaan osaa moiseen humpuukiin ja pelleilyyn.

Fagerholm teki suolasta ringin lattialle. Kolmikko istui vähän matkan päässä ringistä.

''Katso nyt kun se aiheuttaa sotkua'', Mirja kuiskasi Markukselle.

Fagerholm sulki silmänsä. ''Kuka oletkin, näyttäydy meille.''

Siinä samassa suolaringin keskelle ilmestyi tummahiuksinen nainen, jolla oli vanhanaikainen mekko.

''Kerro, kuinka kuolit'', Fagerholm sanoi.

''Olin huono vaimo. En saanut kotia pysymään järjestyksessä enkä koskaan muistanut lakaista nurkista. Aviomieheni haukkui kokkaamaani ruokaakin. Hän olisi halunnut eron, mutta ei tuohon aikaan eroa saanut tuolla perusteella. Sitten hän tappoi minut ja otti toisen vaimon, joka pärjäsi paremmin hellan ja nyrkin välissä.''

''Etkö voisi lentää valoon?'' Fagerholm kysyi. ''Toi on jo vanha juttu.''

''En! Tämä talo on minun!''

Fagerholm ja kummitus väittelivät jonkun aikaa tuloksettomasti. Sitten Fagerholm sanoi ''Whoosh!'' ja kummitus syttyi tuleen. Tuskissaan se paloi, ja savu, tai ennemmin höyry nousi katon läpi ylös taivaaseen. Kun kummitus oli palanut tyhjiin, Fagerholm sanoi: ''Nyt se on karkoitettu.''

Markus oli odottanut Mirjan olevan helpottunut, kun ongelmat olivat selvinneet, mutta Mirja näytti entistä myrtyneemmältä. Mirja osoitti sanansa Markukselle: ''Aina te miehet vain ratkotte ongelmia. Ettekö te ymmärrä, että oikea asenne ja empatia on tärkeämpää? Tämän jälkeen en enää halua seurustella kanssasi.''


\otsikko{Abduktio (Markuksen ja Mirjan saaga, osa III)}
\addcontentsline{toc}{section}{Abduktio (Markuksen ja Mirjan saaga, osa III)}


Markus oli tulossa Kelasta. Juuri ennen viraston sulkeutumista hän oli saanut tehtyä eläkkeensaajan asumistukeensa vuosittaisen tietojenpäivityksen. Osin ärtyneenä mutta pääosin huvittuneena Markus ajatteli, että hän keski-ikäisenä joutui hakemaan vanhusten tukia kun hän kerran oli sairaseläkkeellä. Pari vuotta aiemmin hänellä oli ollut hiukan omaisuuttakin niin, ettei hänen ollut tarvinnut asumistukia haeskella, mutta pari pieleen mennyttä sijoitusta oli syönyt varallisuuden. Seuraavaksi hän kuitenkin kävisi hakemassa Salesta ruokaa.

Yhtäkkiä Markus tunsi viiltävän kivun mahassaan. Sitten hän katsoi ympärilleen ja huomasi ihmeekseen olevansa huoneessa, jossa oli paljon eri värisiä epätahtiin vilkkuvia valoja. Hänen vieressään oli Mirja, hänen eksänsä, joka vaikutti yhtä pöllämystyneeltä kuin Markus. Kipukin oli häipynyt yhtä nopeasti kuin se oli tullutkin.

Sitten hän huomasi edessään kummallisen ilmestyksen. Se oli päänmitan ihmistä pidempi, muodoltaan humanoidi, ja sen kasvot olivat kuin sammakon kasvot. ''Tervetuloa alukseeni'', ilmestys sanoi. ''Nappasimme teidät pientä tutkimusta varten. Älkää pelätkö, ette vahingoitu mitenkään, eikä tutkimus satu. Voitte kutsua minua Kermitiksi, oikeaa nimeäni ei voi ääntää teidän kielellänne.''

''Päästä minut heti menemään!'' Mirja kivahti.

''Pyydän teiltä yhteistyötä'', Kermit sanoi. ''Emme tahdo pahaa, tahdomme vain ymmärtää lajianne. Meikäläiset matkaavat ympäri universumia tutkien älyllisiä lajeja. Tahdomme vain ymmärtää älyllisen elämän monimuotoisuutta. Joudutte nyt alistumaan koekaniineiksenne, mutta vastineeksi saatte tietoa universumista, jota muulla ihmiskunnalla ei ole.''

Markus ei tiennyt, mitä ajatella. Periaatteessa hän oli skitsofreenikko, vaikkei hän ollutkaan ollut psykoosissa yli kymmeneen vuoteen. Mutta ufokaappauksiin hän ei uskonut, mikä viittasi siihen, että psykoottiset oireet olivat palanneet. Toisaalta hänen edelliset psykoosinsa olivat koostuneet absurdeista uskomuksista eikä tällaisesta elävästä hallusinaatiosta. Markus toivoi, että se mitä hän näki olisi todellista, koska hän arvosti tietoa ja ymmärrystä yli kaiken, ja jos hänet todella oli abduktoitu, tietoa olisi tarjolla.

''Ei sinulla ole mitään oikeutta kaapata ihmisiä'', Mirja sanoi Kermitille. ''Ja ainakaan yhdessä ton (Mirja osoitti Markukseen) kanssa mä en rupea tekemään mitään.''

''Te nyt joudutte tekemään pari päivää yhteistyötä'', Kermit sanoi. ''Mutta mitään teitä vahingoittavaa ei tapahdu.''
\newline

\noindent
Mirjan protestien saattelemana Kermit vei Markuksen ja Mirjan näiden kortteeriin. He todella joutuisivat jakamaan huoneen. Onneksi kummallekin oli oma vuode.

''Laskelmiemme mukaan olette molemmat nälkäisiä'', Kermit sanoi. ''Tuossa on ruuanlaittovehkeet, ja aineksia vihercurryporsaaseen. Sitähän te söitte kun olitte yhdessä.'' Sitten Kermit jätti pariskuntamme yksin.

Mirja oli huomannut, että hänen protestinsa eivät johtaneet mihinkään ja osoitti vihanneksia. ''Pistä nuo atomeiksi niin minä alan ruskistaa lihaa.''

''Ai niinkuin hiileksi ja vedyksi?'' Markus letkautti.

''Heh heh'', Mirja sanoi sarkastisesti. ''Ihan niin kuin en olisi kuullut tuota vitsiä riittävän montaa kertaa.''

Markus alkoi pilkkoa vihanneksia.

''Vituttaa olla täällä ansassa sun kanssa'', Mirja sanoi.

''Yritetään tulla toimeen'', Markus sanoi. ''Sehän puhui vain parista päivästä. Ja täälläolo saattaa olla opettavaista.''

''Noi palat on liian pieniä.'' Mirja kommentoi Markuksen pilkkomia vihanneksia.

''Itsehän käskit laittamaan ne atomeiksi.''

''En minä tietenkään tarkoittanut sananmukaisesti. No, pakko niiden on kelvata.''

Markus sanoi: ''Turhaan sinä vihaa pidät. Itse sinä lähdit suhteesta kävelemään, etkä voi syyttää minua siitä.''

Mirja ei sanonut mitään. Hän oli pari vuotta aiemmin lähtenyt kävelemään suhteesta, koska Markus oli aina yrittänyt ratkaista hänen ongelmiaan sen sijaan, että olisi antanut kärsivälle henkistä tukea. Markuksen mielestä hän itse ei ollut syypää mihinkään suhteen loppumisen suhteen.

Ruokailu sujui hiljaisuuden vallassa. Ruokailun jälkeen Markus koetti huoneen ovea ja totesi sen olevan lukossa. Pariskuntamme jäi odottelemaan.

Jossain vaiheessa iltaa Kermit tuli käymään. ''Levätkää nyt. Huomenna alkaa molemminpuolinen tiedonhankinta. Ai joo, palautamme teidät parin päivän päästä takaisin omiin elämiinne, ja voitte kertoa kokemuksestanne vapaasti. Yhteiskuntanne luokittelee teidät molemmat mielenterveysongelmaisiksi, joten teitä ei uskota. Avaruusaluksemme on kiertänyt planeettaanne jo viitisenkymmentä vuotta paljastumatta.''

Markus ajatteli, että hän tuskin oli nyt harhainen. Ympäristö toimi täysin koherentisti syyn ja seurauksen logiikalla. Silloin kun hän oli ollut psykoottinen, assosiaatio oli ollut se ''logiikka'', jolla harhat olivat edenneet. Sitä paitsi Markus mielestään pystyi nyt ihan normaaliin ajatteluun, mihin hän ei ollut psykoottisena pystynyt, vaan valtava syytösten ja assosiaatioiden tulva oli pyörinyt päässä.

Mirja tai Markus ei puhunut mitään, ja lopulta he menivät nukkumaan.
\newline

\noindent
Seuraavana aamuna Kermit vei aamupalan jälkeen Mirjan ja Markuksen viereiseen huoneeseen, jossa hän antoi Mirjalle ja Markukselle hiuspannan näköiset esineet.

''Laittakaa nuo otsallenne'', Kermit sanoi. ''Siirrytte virtuaalitodellisuuteen, joka on tehty vastaamaan lajini kotiplaneetan olosuhteita.''

Markus ja Mirja tottelivat, ja Markus huomasi olevansa keltaisen lammen rannalla. Kaikkialla oli punaista kasvillisuutta. Markus kokeili kävellä eteenpäin. Se onnistui. Sitten hän tahtomattaan kääntyi vasemmalle. Hän kääntyi tahdostaan oikealle samaan kurssiin kuin ennenkin.

''Mä yritän kääntyä vasemmalle, mutta heti perään valun oikealle'', Mirja sanoi.

''Me ohjataan samaa avataria'', Markus äkkäsi.

''Joo'', Kermit sanoi. ''Tässä ei ole liittymä kuin yhdelle avatarille, joten joudutte jakamaan sen.''

Markus ei ihan ostanut Kermitin selitystä. Avaruusmatkailuun pystyvä laji tasan tarkkaan pystyisi tekemään virtuaalitodellisuuden, jossa oli kaksi avataria. Markus ajatteli, että tämä oli osa psykologista koetta, jossa tutkittiin eronneen parin yhteistyökykyä.

Markus lähti tutkimaan keltaista lampea.

''Älä mene sinne, senkin torvi!'' Mirja tiuskaisi.

''Mutta kun minä haluan tutkia tuota lampea. Siellä näkyy jotain liikettä.''

Mirja kumartui ja otti kasvin käteensä. Samalla heidän avatarinsa kaatui.

''Tähän pitää sopia vuorot'', Markus sanoi. ''Ole sinä vaikka ensimmäinen.''

''Sopii.''

Mirja tutki ympäristöä jonkun aikaa. Markus katseli avatarin silmin Mirjan toimia.

''Nyt on minun vuoroni'', Markus sanoi.

''Ei vielä'', Mirja sanoi.

Vähän aikaa parimme kiisteli vuoroista, ja sitten Mirja myöntyi.

''Tuo lampi on lisääntymislampemme'', Kermit sanoi. ''Lajimme naaraat kutevat sinne, ja naapuriyhdyskuntien urokset käyvät hedelmöittämässä kudun. Lammessa on petoja, ja se on vaarallinen paikka nuijapäillemme, joten vain neuvokkaimmat onnistuvat muodonmuutosten jälkeen tuleman täysikasvuisiksi lajimme edustajiksi. Vanhemmat eivät lajissamme osallistu jälkeläisistä huolehtimiseen, ja yhdyskunta hoitaa lasten koulutuksen kun he ovat muuttaneet muotoa riittävän monta kertaa. Siksi lajimme ei ole läheskään yhtä kilpailullinen kuin teidän lajinne. Teidän kilpailuviettinne kumpuaa siitä, että vanhemmat yrittävät pedata lapsille mahdollisimman hyvät elämän edellytykset.''

''Kilpailevathan urokset kuitenkin siittämismahdollisuuksista'', Markus ihmetteli.

''Ei'', Kermit sanoi. ''Urokset saavat vapaasti dumpata maitia lampeen, joten kaikilla on samat oikeudet.''

Markus käveli avatarillaan eteenpäin ja tuli pajalle.

''Tämä yhdyskunta tekee avaruusalusten apumoottoreiden kaasuttimia'', Kermit sanoi. ''Jokainen yhdyskunta on keskittynyt tuottamaan jotain hyödyllistä välittömien elämisen tarpeiden lisäksi. Koska kilpailuviettimme on matala, pystymme paremmin yhteistyöhön kuin teidän lajinne.''

Mirja sanoi: ''Vanhemmat eivät huolehdi lapsistaan. Rakkaudeton yhteiskunta siis. Eikä uroksien ja naaraiden välilläkään tunnu olevan rakkautta.''

''Tuo on juuri se, mitä tahdomme tutkia lajissanne'', Kermit sanoi. ''Se, että vanhemmat muodostavat pysyvän liiton lasten kasvattamiseksi on hyvin tyypillinen lisääntymismalli universumissa, mutta teidän lajinne ei tunnu tiedostavan romanttisen rakkauden funktiota lisääntymisessä ja on siksi paisutellut rakkauden yleensä merkittävyyden käsittämättömän suureksi. Samoin kuin kulttuurinne on irrottanut romanttisen rakkauden lisääntymisestä olette parhaillaan irroittamassa seksiä lisääntymisestä. Se tekee lajistanne fascinoivan tutkimuskohteen. Teidän lajinne on siitä poikkeuksellinen, että tahdotte seksiä silloinkin, kun ette tahdo lisääntyä.''

''Mitä tarkoitat romanttisen rakkauden lisääntymisfunktion tiedostamattomuudella?'' Markus kysyi. ''Onhan 'Rakastutaan, mennään naimisiin ja hankitaan lapsia' meidänkin planeetallamme tunnettu kuvio.''

''Tarkoitan sitä'', Kermit vastasi, ''että kun ihminen rakastuu, hänen romanttiset tunteensa kohdistuvat ensisijaisesti puolisokandidaattiin. Ne eivät kohdistu ensisijaisesti potentiaalisiin lapsiin, joita hankkia tämän kanssa, kuten älyllisillä lajeilla yleensä.''

Mirja sanoi närkästyneenä: ''Oletko sitten sitä mieltä, että parisuhteita pitäisi muodostaa ja seksiä harrastaa pelkästään lisääntymistarkoituksessa?''

''Tuo on toinen piirre, joka tekee myös lajistanne fascinoivan tutkimuskohteen. Olette aina kääntämässä kaiken analyysin moraalisiksi toimintaohjeiksi. Moralismi on yleensä hedelmätön lähestymistapa. Kun on nähnyt satojen lajien tekevän asioita mitä erilaisimmilla tavoilla, ei enää pysty sanomaan, että kaikkien lajien 'pitäisi' tehdä sitä ja tätä.''

Kermit jatkoi: ''Teidän romanttiset komedianne ja pornonne kiinnostaa meitä suuresti. Niissä on otettu pariutuminen ja seksi, jotka ovat alun perin lisääntymiseen tähtääviä toimenpiteitä, mutta lisääntymiseen ei kummassakaan lajityypissä mainita sanallakaan. Kun viihteessänne lastenhoito nousee teemaksi, siihen poikkeuksetta suhtaudutaan riesana.''

Mirja sanoi: ''Sanoit, että moralismi on hedelmätön suhtautumistapa. Onko lajinne vielä kaiken lisäksi täysin moraaliton?''

''Lajeille, joilla on vahva kilpailuvietti syntyy yleensä moraalijärjestelmiä suitsimaan yksilöiden välistä kilpailua. Me emme ole kilpailullinen laji, niin meillä ei ole samalla tavoin tarvetta moraalille. Asiat voidaan tehdä yhdessä tunnustetusta tarkoituksenmukaisuusnäkökulmasta.''

''Niin kuin meidän kaappaamisemme'', Mirja sanoi. ''Siinä ei meiltä kysytty mitään.''

Kermit vastasi: ''Jo Maapallon kulttuurien joukossa teidän kulttuurinne on poikkeuksellinen yksilön autonomian korostamisessa. Suurimmassa osassa maapallon kulttuureja kaappauksessanne ei olisi nähty mitään pahaa. Toisaalta teidän kulttuurinne on planeettanne mielenkiintoisin, koska se on pisimmällä romanttisen rakkauden ja seksin irroittamisessa lisääntymisfunktiosta. Teidän kulttuurissannehan on uskontoja, jotka ovat korottaneet universumin keskeiseksi voimaksi rakkauden, joka on alun perin ollut vanhempien rakkautta lapsiinsa ja puolisoiden rakkautta toisiinsa.''

Seuraavaksi Mirja suuntasi sanansa Markukselle: ''Sinun ohjausvuorosi on ollut vaikka kuinka pitkään. Nyt on minun vuoroni ohjata avataria.''

Tutustumiskierros Kermitin planeettaan jatkui Markuksen ja Mirjan kiistellessä ohjausvuoroista, joskin kiista muuttui koko ajan yhä leikkimielisemmäksi. Kermitin planeetan yhteiskunta tosiaan rakentui pienistä, lisääntymislampien ympärille muodostetuista yhteisöistä, jotka olivat tiiviissä yhteistyössä teknologian rakentamisen ja tiedon jakamisen suhteen.
\newline

\noindent
Päivä oli ollut Markukselle antoisa, ja illalla hän ja Mirja laittoivat taas ruokaa. Tällä kertaa ruuanlaitto sujui sopuisasti, yhdessä työtä koordinoiden, aivan kuten suhteen parhaimpina aikoina.

Ruokailun aikana kumpikin muisteli hupsuuksia, mitä toinen oli suhteen aikana tehnyt. Vaikka tapaukset olivat hiukan noloja, kumpikin nauroi koko ajan.

Ruuan jälkeen Mirja sanoi: ''Kyllähän tässä alkaa jo vähän panettamaan, että otettaisko erä?''

''On parempi, että pysymme kavereina'', Markus vastasi.

Markuksella oli tiukka periaate, että hän ei seurustellut kahta kertaa saman naisen kanssa. Jos hän oli tullut jätetyksi kerran, suhteeseen palaaminen olisj tarkoittanut on/off -suhdetta, ja sellaista Markus ei halunnut. Mirja suhtautui Markuksen torjumiseen loukkaantumatta, koska hän ei vielä ollut menettänyt toivoaan.

Kermitin puheet siitä, kuinka parisuhteet ja seksi olivat alun perin syntyneet lisääntymistarkoituksiin pyörivät Markuksen mielessä. Markus oli aina halunnut niin rakkautta kuin seksiäkin, vaikkei hän lisääntyä halunnutkaan. Skitsofreenikolle lapsista huolehtiminen olisi ylivoimaista. Markus ajatteli, että hänen haluissaan ei ollut mitään ristiriitaista. Hän oli ihminen, joten hän halusi rakkautta ja seksiä, muttei enää Mirjan kanssa.

Mirjan läheisyys oli saanut kieltämättä Markuksenkin hormonit hyrräämään, joten hän kävi vessassa runkkaamassa ja toivoi Mirjan luulevan, että hän oli käynyt paskalla.

Kermit tuli käymään illalla: ''Itsetyydytys on myös lajinne fascinoiva piirre. Koska olette jatkuvasti kiimassa, mutta aina ei ole parittelumahdollisuuksia, kiima on mahdollista purkaa omin käsin. Toisaalta kukaan ei halua korvata seksiä itsetyydytyksellä, kun jälkimmäisessä kahden ihmisen välistä seksiä kuitenkin kuvitellaan, ja se saa ihmisen haluamaan the real thingiä kuvitelmien sijaan.''
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä siirryttiin taas virtuaalitodellisuuteen. Tällä kertaa kyseessä oli Kermitin planeetan kansallisurheilulaji. Siinä neljä pelaajaa ajoi moottoripyörillä areenalla virtuaalitodellisuudessa. Moottoripyörät oli jaettu kahdeksi kahden pelaajan joukkueeksi, ja ne jättivät jälkeensä vanan. Tarkoitus oli saada jompikumpi vastustajajoukkueen moottoripyörä törmäämään jonkun moottoripyörän jälkeensä jättämään vanaan.

''Kun lajimme oli aloittanut avaruusmatkailun ja tutustunut ensimmäisiin kilpailullisiin lajeihin, tajusimme, että leikkimielinen kisailu silloin tällöin on piristävää ja kehitimme kansallisurheilulajin'', Kermit selitti. ''Onnistumisen elämykset palkitsevat meitäkin, ja äly vastustajana on omanlaisensa haaste.''

Markus muisteli nuoruudessaan pelanneensa samaan ideaan perustuvaa tietokonepeliä, paitsi, että siinä pelaajia oli ollut vain kaksi.

''Tunnistatte ehkä pelin. Se on valunut teidänkin kulttuuriinne tietokonepelinä meidän aiemmin kaappaamien ihmisten välityksellä. Periaatteessa yritämme jättää niin pienen jäljen tutkimiimme kulttuureihin kuin mahdollista, mutta tällaista tapahtuu joskus. Teidän kultturissanne tästä pelistä tehtiin Hollywood-elokuvakin, Tron.''

Markus ja Mirja pelasivat joukkueena kahta tekoälyä vastaan. ''Harjoitusvastustajia ihan nuorimmille aloittelijoillemme'', kuten Kermit asian ilmaisi.

Markuksella oli jonkunlainen käsitys pelin taktiikasta. Piti saada vastustaja ajamaan Markuksen ja Mirjan moottoripyörien välissä, hiukan niiden takana, ja siitä oli helppo saada se törmäämään. Markus antoikin Mirjalle koko ajan suullisia ohjeita, ja Mirja totteli. Ihmeekseen Markus kiinnitti huomiota siihen, että Mirja ei tehnyt mitään liikettä oma-aloitteisesti vaan odotti aina Markuksen käskyä. Oli kuin hän olisi heittäytynyt tyhmemmäksi kuin hän todellisuudessa oli.

Markus yritti selittää Mirjalle strategian periaatteita saadakseen tämän hiukan omatoimisemmaksi, mutta ''Mihin suuntaan mä nyt käännyn?'' oli kysymys, joka Markukselle tuli jatkuvasti. Markusta ärsytti suunnattomasti, että Mirja heittäytyi ohjailtavaksi. Markus oli aiemminkin huomannut sen, että jos nainen yrittämättä yritti olla seksuaalisesti puoleensavetävä, nainen omaksui tapoja, joista Markus ei pitänyt. Se vaikeutti suhteiden aloittamista.

Pelin jälkeen Kermit kiitti Markusta ja Mirjaa avusta ja palautti heidät maapallolle.
\newline

\noindent
Illalla omassa sängyssään Markus jäi miettimään, että oliko hänen kiertoratamatkansa todellinen vai olivatko psykoottiset oireet palanneet. Hän tuskaili asiaa ja päätti soittaa Mirjalle kysyäkseen asiaa.

''Kyllä se oli todellinen'', Mirja sanoi. ''Mutta voitais käydä joskus kahvilla ja sulatella kokemusta.''

''Ehkä se on parempi jättää väliin'', Markus vastasi. Eksän oli parempi pysyä eksänä.

\otsikko{Lohikäärmeenlyöjä (Markuksen ja Mirjan saaga, osa IV)}
\addcontentsline{toc}{section}{Lohikäärmeenlyöjä (Markuksen ja Mirjan saaga, osa IV)}


Markus oli saanut Kelalta juuri päätöksen asumistukensa vuositarkistukseen. Jollain ilveellä he olivat onnistuneet laskemaan tukea 50 eurolla. Sairaseläkeläisen tuloihin se oli iso lovi. Markus ajatteli, että hänen pitäisi alkaa katsomaan, mitä hän suuhunsa pisti. Hän ei ajatellut terveyttä, mutta asumistuen pienenemisen jälkeen ruuan hinnalla alkoi olla huomattavaa merkitystä.

Markus kuuli jotain kolinaa kylppäristään ja meni katsomaan. Siellä oli joitain miehiä keskiaikaisen ylimyksen näköisissä vaatteissa. Markus ihmetteli, miksi joku teatteriporukka oli murtautunut hänen kylppäriinsä.

''Ollos tervehditty, oi kuninkaamme'', eräs kylppäriin murtautuneista sanoi. Kaikki aatelispukuiset kumarsivat syvään Markukselle.

Markus tunsi halua paeta. Nyt ne teatterilaiset alkoivat kaiken lisäksi esittää jotain performanssia, johon hänet vielä vedettiin mukaan. Silloin Markuksen katse osui suihkun alle. Siinä oli jotain kiiltäviä salmiakinmuotoisia esineitä ilmassa, ja ne suurenivat ja pienenivät hitaaseen rytmiin. Kuin videopelin teleport.

Markuksen aivot kävivät ylikierroksilla. Videopelin teleportin näköistä rakennetta ei millään teatteribudjetilla, ehkä ei edes ihmiskunnan teknologialla, saataisi tehtyä. Voisiko sittenkin olla niin, että vierailijat olivat tulleet jostain toisesta ulottuvuudesta? Sherlock Holmeskin sanoi aina, että kun mahdoton on eliminoitu, jäljelle jäävä vaihtoehto on totuus, oli se kuinka epätodennäköinen tahansa.

''Moi'', Markus sanoi.

''Olemme tulleet viemään sinut todellisuuteemme'', yksi aatelispukuisista jatkoi. ''Niin voit ottaa aseman, joka sinulle on tähdissä kirjoitettu. Astukaa vain kanssamme taikaportaalin läpi.''

Nyt Markusta alkoi kiinnostamaan. Hän oli köyhä, mielenterveysongelmainen sairaseläkeläinen, joten tässä todellisuudessa hänelle ei ollut tarjolla mitään. Jos olisi pienikin mahdollisuus, että hän olisi kuningas toisessa todellisuudessa, tsänssiä kannattaisi kokeilla.

''Mennään vaan'', Markus sanoi.
\newline

\noindent
Astuttuaan taikaportaalin läpi Markus huomasi olevansa kuin linnan juhlasalissa. Soihdut valaisivat salia, jonka seiniä peittivät seinävaatteet, ja niiden takaa pilkotti paljas kiviseinä.

Markusta ensin puhutellut mies oli esittäytynyt Humppudumpukseksi.

''Seuraavaksi esittelemme sinulle morsiamesi'', Humppudumpus sanoi. ''Tähtiin on kirjoitettu, että te kaksi hallitsette kuninkaana ja kuningattarena, ja teidän pojastanne tulee aikanaan tämän valtakunnan mahtavin hallitsija.''

Silloin Markus näki, kuinka naista keskiaikaisissa aatelisnaisen vaatteissa tuotiin hänen luokseen. ''Mirja!'' Markus tunnisti. Mirja oli hänen eksänsä, eikä kummallakaan heistä ollut halua uudelleenlämmittää loppunutta suhdetta. Toisaalta, Markus ajatteli, keskiaikaiset vaatteet pukivat Mirjaa paremmin kuin se muumikuvioitu paita, joka hänellä oli viimeksi ollut päällä heidän tavatessaan.

''Ton kanssa mä en ainakaan mene naimisiin!'' Mirja huudahti tunnistettuaan Markuksen.

Markuksen aivot kävivät taas ylikierroksilla. Jos hän oli kuningas tässä todellisuudessa, hän voisi määrätä, ettei hän menisi naimisiin Mirjan kanssa.

Ulkoa kuului surumielistä torvimusiikkia. ''Edellisen kuninkaamme hautajaissaatto'', Humppudumpus sanoi. ''Hänet salamurhattiin sen jälkeen, kun hän oli yrittänyt kaventaa feodaaliaatelin valtaoikeuksia.''

Markus tajusi, että vaikka kuninkaalla oli teoriassa rajaton valta, käytännössä hänen vallassapysymisensä - ja myös hänen henkensä - riippui hänen suosiostaan valtakunnan ylimysten keskuudessa. Ja jos nämä uskoisivat, että hänen ja Mirjan avioliitto oli kirjoitettu tähtiin, ei mitään olisi tehtävissä.

''Ja sitäpaitsi minä olen liian vanha saamaan lapsia'', Mirja sanoi. Hän todella alkoi olla siinä iässä, jossa lastensaanti on epätodennäköistä, joskaan ei mahdotonta.

''Kätilömme voivat auttaa'', Humppudumpus sanoi. ''Useilla heistä on noitavoimia.''

''Anna, puhun Mirjalle kahden'', Markus sanoi.

Muut siirtyivät kauemmaksi, ja Markus selitti Mirjalle, että järjestettyjä avioliittoja oli harrastettu maailman sivu valtapoliittisista syistä ilman, että suhteissa mitään kiintymystä oli. He voisivat olla nimellisesti naimisissa ja pitää sivusuhteita.

''Mutta jos meidän pitää hankkia jälkeläinen?'' Mirja sanoi. ''Ei se ihan pelkkää nimellistä naimisissaolemista olisi.''

''Hankit sen vaikka jonkun komean tallirengin kanssa'', Markus sanoi.

Mirja lupasi harkita asiaa. Toistaiseksi kumpikin leikkisi mukana.
\newline

\noindent
Markus kruunattiin kuninkaaksi pikavauhtia, ja kruunajaisten kunniaksi järjestettiin pidot, joihin kaikki olivat kutsuttuja. Kaupungin kaduille kannettiin pöytiä, ja pöytiin kannettiin kokonaisina paistettuja porsaita, hirvipaisteja, viiriäisiä, ja niin edelleen. Mutta. Markus huomasi, että herkkuja kannettiin vain aatelisten ja muiden hyväosaisten pöytiin. Tavallinen rahvas sai vain naurismuhennosta.

Markus tulistui epäoikeudenmukaisuudesta ja nappasi hirvipaistitarjottimen pöydästään. Hän nousi ja kantoi tarjottimen lähimpään rahvaan pöytään. Kun Markus palasi paikalleen, aatelisten katseet olivat kylmääviä. Markukselle oli selvää, että hän oli juuri ylittänyt valtuutensa. Markuksen istuuduttua Humppudumpus sanoi nuivalla äänellä: ''Annetaan aplodit kuninkaallemme, joka osoitti suurta laupeutta.''

Aateliset taputtivat vaisusti, mutta rahvas osoitti suosiotaan siinä pöydässä, johon Markus oli vienyt paistin. Kaikki rahvaan edustajat eivät olleet paikoiltaan nähneet, mitä oli tapahtunut, mutta tavan takaa osallistuivat suosionosoituksiin.

Mirja istui koko ajan Markuksen vieressä nyrpeänä. Hän ei selvästikään ollut innoissaan tästä avioliittokuviosta.

Kun ruuat oli syöty ja oltiin siirtymässä pelkkien juomien pariin, linnan parvekkeelta kuului torvensoittoa, ja airut alkoi lukemaan:

''Nämä juhlat on järjestetty kuningas Markuksen kunniaksi. Markus on se hallitsija, jonka tuloa on ennustettu aikojen alusta lähtien. Seuraavaksi Markus lähtee taistelemaan lohikäärme Gatlaa vastaan ja morsiamensa Mirjan rakkauden voimalla lyö Gatlan. Sen jälkeen hän ja Mirja menevät naimisiin ja hallitsevat kuninkaana ja kuningattarena.''

Markus hätkähti. Siitä ei ollut ollut mitään puhetta, että lohikäärmeen lyöminen liittyisi kuvioon jotenkin. Nyt Markus tunsi olevansa kahden tulen välissä. Yhtäällä lohikäärme tulisine hengityksineen, toisaalla ylimykset salamurha-aikeineen. Markus kyseli Humppudumpukselta lohikäärmeestä, ja tämä kertoi sen asuvan vuorella lähellä pääkaupunkia. Vuosittain se vaati verona yhdeksän neitsyttä ja yhdeksän nuorukaista. Siniveristä, kaiken lisäksi, mikään rahvas ei kelvannut sille. Se oli melkoinen riesa valtakunnalle, mutta nyt siitä päästäisiin eroon.
\newline

\noindent
Kahden päivän päästä (edellinen päivä oli varattu krapulalle) Markus oli lähdössä lyömään lohikäärmettä. Hänellä oli pala kurkussaan. Hän ei uskonut, että hän taisteluun tottumattomana pystyisi lyömään lohikäärmeen. Valtakunnassa oli ritareitakin, jotka sentään olivat saaneet taistelukoulutusta lapsesta pitäen, eivätkä hekään uskaltaneet kohdata lohikäärmettä.

Markukselle tuotiin kiiltävä haarniska ja peitsi, jonka kärjessä liehui Mirjan muumikuvioidun paidan hiha. Sitten Markukselle tuotiin miekka, joka liekehti, kun se vedettiin huotrasta, ja jolla pystyi ampumaan tulipalloja. Sitten Markukselle tuotiin kristallipallo, joka muutti lohikäärmeen hengityksen jääksi ja vielä juoma, jonka juotuaan hän pystyisi lentämään. Markus istahti uljaan ratsun selkään ja lähti kohtaamaan lohikäärmettä.

Kun Markus tuli vuorelle, hän heitti ratsunsa ja peitsen menemään. Hän kulautti juoman kurkustaan alas ja lähti matalalennossa etsimään lohikäärmettä, liekehtivä miekka toisessa kädessään ja kristallipallo toisessa.

Eipä aikaakaan, kun lohikäärme syöksyi kohti Markusta ja syöksi tulta suustaan. Markus osoitti kristallipalloa lieskoja kohti. Kuului kilahdus, lieskat muuttuivat jääksi ja putosivat vaarattomasti maahan. Samalla Markus ampui miekallaan tulipalloja lohikäärmettä kohti. Ne osuivat lohikäärmeen siipeen, ja se ryhtyi lentämään vaivalloisesti.

Markus ajatteli, että hänellä oli niin paljon taikaesineitä, että niiden avulla kokemattomampikin taistelija pärjäsi lohikäärmettä vastaan. Markus ihmetteli, miksei taikaesineitä oltu annettu jollekin ritarille ja lähetetty tätä lohikäärmettä vastaan, mutta kai vanhoista ennustuksista kuului pitää kiinni.

Markus ja lohikäärme kohosivat korkealle. Ne ampuivat tulella toisiaan, mutta lohikäärmeen ampuma tuli putosi vaarattomasti jäänä maahan. Markus sitä vastoin sai osuman lohikäärmeeseen toisensa perään. Lopulta tulipallo osui lohikäärmeen sydämeen, ja lohikäärme aloitti kuolinkamppailunsa. Hitaasti se kiemurteli, ja räjähdykset runnoivat sen kehoa. Lopulta se hävisi olemattomiin tulenleimauksessa.

Lentojuoman teho alkoi vähitellen haihtua, ja Markus laskeutui takaisin maan tasalle. Kun Markus palasi linnaan ja kertoi, mitä oli tapahtunut, hänelle hurrattiin, ja lohikäärmeen tuhon kunniaksi järjestettiin uudet pidot.
\newline

\noindent
Sitten koitti se päivä, jolloin oli Markuksen ja Mirjan häät. Aamulla Markukselle tultiin sanomaan, että Mirja oli linnoittautunut huoneeseensa eikä päästänyt ketään sinne. Markusta pyydettiin puhumaan Mirjalle, ja hän pääsikin Mirjan huoneeseen.

''Minua on alkanut koko tämä touhu epäilyttämään'', Mirja sanoi. ''Kuninkaana sinä saat valtaa, mutta mieti mitä minä saan. Minun osakseni jää patsastella kauniina vieressäsi ja salaa irstailla tallipoikien kanssa.''

''Omassa maailmassamme olimme kumpikin köyhiä'', Markus sanoi. ''Täällä sentään saamme luksuselintason.''

''Mutta minä haluan elämältä muutakin kuin yleellisiä nautintoja'', Mirja sanoi.

''Olet kai huomannut, kuinka huono naisten asema täällä on'', Markus sanoi. ''Kuningattarena olisit esikuva. Voisit aloittaa naisten asemaa parantavia uudistuksia.''

''Niin'', Mirjan silmät alkoivat loistaa. ''Voisimme kieltää järjestetyt avioliitot, määrätä kaikille tytöille pakollisen koulun, muuttaa raiskauksen määritelmän isän tahdon rikkomisesta naisen tahdon rikkomiseen…''

''Kannattaa kuitenkin edetä pienin askelin'', Markus sanoi. ''Hallitsijakaan ei voi määrätä mitä tahansa.''

Nyt kuitenkin Mirja oli myytyä naista, ja häät toteutuivat. Markus ja Mirja hallitsivat onnellisina ollen nimellisessä avioliitossa ja pitäen lukuisia rakastajattaria ja rakastajia. Mirja aloitti naisten asemaa parantavia uudistuksia, joskaan tulokset eivät aivan vastanneet Mirjan intoa. Mirja alkoi esimerkiksi pitää pakollisia oppitunteja linnan palvelustytöille, mutta nämä eivät aivan ymmärtäneet, mitä hyötyä Derridan filosofiasta heille olisi, kun heidän työtehtävänsä kuitenkin koostuivat tyynyliinojen kiinnitysnauhojen kihartamisesta ja muusta sellaisesta.

Markus ja Mirja hallitsivat kauan, ja kun he lopulta kuolivat, heidän poikansa (tai siis oikeammin Mirjan ja erään komean tallirengin poika) alkoi hallita. Hänestä tuli mahtavin ja oikeudenmukaisin hallitsija, joka valtakunnalla oli koskaan ollut.


\otsikko{Valepaskaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Valepaskaa}

Huoneessa haisi juustosnacksien ja pierujen yhdistelmä.

''Se on minun!'' Jussi huusi ja kiskoi suklaapatukkaa Markuksen kädestä.

Markus piti tiukasti suklaapatukasta kiinni. ''Minunpas! Minä voitin sen.''

Ville ajatteli, että Jussille ei tainnut olla ihan selvää, mitä suklaapatukan laittaminen panokseksi pokeripeliin tarkoitti. Sen saattoi hävitäkin. Oli 80-luvun puoliväli, ja pojat olivat seurakunnan varhaisnuorten leirillä. Ohjelma oli siltä päivältä ohi, päivällinen syöty ja karkkiostokset tehty kanttiinissa. Niinpä pojat pääsivät pelaamaan korttia. Iltaohjelman alkamiseen oli vielä monta tuntia.

''Pelataan sitten ilman panosta'', Ville sanoi.

''Pokeri on niin lyhyt ihan panosta'', Markus sanoi ja luovutti otteensa suklaapatukasta. ''Jos pelataan ilman panosta niin pelataan mieluummin valepaskaa.''

''Joo!'' kaikki pojat totesivat.

Villen vanhemmat olivat sen verran tiukkoja, ettei Ville saanut omistaa korttipakkaa. Uno-kortit hänellä oli vanhempien luvalla, mutta nk. oikeat pelikortit olivat nou-nou. Onneksi seurakunnan leireille pääsi vanhempien valvovaa silmää pakoon, eikä siellä oltu niin tarkkoja. Siellä Ville olikin oppinut tämän paheen.

Kortit sekoitettiin ja jaettiin. Ville oli innoissaan. Nyt pääsisi valehtelemaan. Valepaskassa kortit pelattiin kuvapuoli alaspäin, ja pelatessaan kortteja pelaaja sanoi, mitä kortteja pelasi. Pelaaja saattoi valehdella, mutta kenellä tahansa muista oli oikeus tarkistaa pelaajan rehellisyys eli pelitermein {\em epäillä}. Jos joku tarkisti ja pelaaja oli kuitenkin pelannut rehellisesti, tarkistaja joutui nostamaan kaikki siihen asti pelatut kortit käteensä. Jos taas pelaaja oli huijannut, hän itse joutui nostamaan ne.

Villen vuoro tuli, ja hän pelasi kuutosen. ''Seiska'', Ville sanoi. Kukaan ei epäillyt, ja Villeä meinasi onnistunut huijaus hihityttää. Hän olisi voinut pelata kuutosen kuutosenakin, mutta huijaaminen oli niin hauskaa.

''Huomasitteks te siinä 'Jännitystä maastossa' -tehtäväradassa mitään outoa?'' Markus kysyi.

''Mitä?'' Ville kysyi.

''En kerro!'' Markus sanoi.

''Kerro nyt!'' Ville tinkasi. Häntä ärsytti tuollainen jännityksen nostattaminen ja sitten kieltäytyminen kertomasta.

Pienen mankumisen jälkeen Markus sanoi: ''Se oli ihan sama rata mikä tytöillä oli aamupäivällä. Niillä sen nimi oli vain 'Sadun taikaa'.''

Kaikkia nauratti.

''Jonkun tytön kanssako vertailitte?'' Lauri kysyi. ''Markus on käyny naisissa!''

''Uuuuu….'' kaikki sanoivat.

''No en'', Markus kivahti. Poikien latenssivaihe oli lopuillaan, mutta tyttöjen kanssa tekemisissä oloa pidettiin vielä nolona.

Peli oli jatkunut, ja Ville oli hujestanut jokaisen korttinsa eikä kukaan ollut vielä epäillyt. Hujestaminen oli Villestä niin hauskaa, ettei hän edes ajatellut, oliko se strategisesti perusteltua.

''Nelonen! Seiska! Kaksi jätkää! Rouva!'' kuuluivat poikien ilmoitukset. Valepaskan perusperiaate oli, että oli pelattava - tai ainakin väitettävä pelaavansa - yhtä suurta tai suurempaa kuin edellinen oli väittänyt pelaavansa, mutta erikoissääntöjä oli vaikka kuinka.

''Ässä, kaatuuko?'' Markus kysyi.

''Epäilen!'' Lauri sanoi ja katsoi kortin. Se oli viitonen, ja Markus joutui nostamaan rangaistuspakan.

Lauri katsoi Mikaa ja sanoi: ''Tänään tulitikunheitossa jätkä heitti just sillä tyylillä että nyt tulee tosi pitkä heitto, ja sitten tulitikku lensi vain puoli metriä.''

Ville ajatteli, että Lauri mollasi Mikaa aina. Kaikki pojat kuitenkin nauroivat Mikalle. Villekin nauroi ja oli tyytyväinen, että hänelle itselleen ei nyt naurettu.

Pelissä Villen hujestamislinja jatkui. Hänen ei ollut tarvinnut vielä hujestaa sellaisessa paikassa, missä hujestaminen oli sopivan kortin löytämisen vaikeuden takia odotettavissa, joten kukaan ei ollut epäillyt. ''Akka! Kasi! Kaksi viitosta!'' kuuluivat vain Villen huijaukset.

''Taivaan Masa suojan antaa, hän on Masa jokaisen'', Markus alkoi laulelemaan hassulla äänellä.

Ville ajatteli, että Markus pilkkasi edellisenä iltana iltahartaudessa laulettua laulua ''Taivaan isä suojan antaa, hän on isä jokaisen.'' Uskonto ei ollut leirille osallistuvien poikien keskuudessa kovin kovassa huudossa, ja uskonnollinen ohjelma oli pakkopullaa. Onneksi sitä oli vain vähän, ja valtaosa ohjelmasta oli varhaisnuorille sopivaa peliä ja leikkiä.

Ville kuitenkin uskoi Jumalaan, ja hän ajatteli, että Markus oli vahingossa osunut oikeaan: Jumala oli vähän niin kuin tällaisen pojan paras kaveri Masa. Ville ajatteli, että hän ryhtyisi isona papiksi ja kirjoittaisi tästä lauluparodiasta saarnan, jossa hän puhuisi siitä, miten Jumala oli paras kaveri.

Umpipakka oli juuri loppunut, ja pelin loppuosa oli alkamassa. Se voittaisi, joka pääsisi ensin korteistaan eroon. Rangaistuspakka oli kasvanut suureksi.

Ville pelasi rouvan. ''Kuningas.'' Edellinen kortti oli jätkä, joten hän olisi voinut pelata rouvan rouvanakin, mutta oli niin kiva hujestaa.

''Epäilen!'' Markus sanoi ja käänsi Villen pelaaman kortin.

Ville joutui nostamaan koko rangaistuspakan, ja siihen menivät Villen voitonmahdollisuudet.

\otsikko{Puhelinennustaja}
\addcontentsline{toc}{section}{Puhelinennustaja}

Petteri selaili netistä työpaikkailmoituksia. Hän oli kyllästynyt kituuttamaan peruspäivärahalla, ja jotain pitäisi keksiä. Hänellä oli kesken jäänyt datanomin tutkinto, mutta se ei riittänyt tietotekniikka-alan työpaikkoihin. Ne vaativat kymmenien sellaisten teknologioiden tuntemusta, joista Petteri ei ollut kuullutkaan. Ravintola-alan töihin vaadittiin hygieniapassi, ja puhelinennustajan töihinkin vaadittiin yliluonnollista kykyä.

Tässä vaiheessa Petterillä alkoi raksuttamaan. Kenelläkään ei oikeasti ollut yliluonnollista kykyä, joten hän voisi ihan hyvin väittää omaavansa sellaisen. Niinpä Petteri soitti puhelinennustuspalveluun.

''Haloo. Minä etsin puhelinennustajan töitä.''

''Onko sinulla yliluonnollinen kyky? Selvänäköisyyttä? Lahja tulkita tarot-kortteja tai riimuja?''

Petteri ei koskaan ollut opiskellut tarotia tai riimuja, mutta selvänäkijä kuulosti sellaiselta, jonka ei tarvitsisi tuntea teoriaa.

''Meillä on ollut perheessä selvänäköisyyttä.''

''Hyvä. Koska voit aloittaa?''

Kuten Petteri oli arvannutkin, selvänäköisyyden omaamista ei tutkittu millään tavalla. Työ paljastui provikkapalkkaiseksi.

Ennen ensimmäistä työpäiväänsä Petteri oli tutkinut huuhaaoppeja netistä. Entisiä elämiä, sielunsopimuksia, meedioita, chakroja, siriuslaisia. Ensimmäiselle soittajalle Petteri höpöttikin sekavia kaikesta, mitä hän oli lukenut netistä ja antoi jonkun epämääräisen ennustuksen loppuun. Asiakas oli korvinkuullen helpottunut, kun Petterin ennustuksen pystyi tulkitsemaan niin, että se tarkoitti ongelmien ratkeamista. Petteri päättikin houkutella asiakkaita palaamaan sillä, että hän ennusti vain hyviä asioita.

Työ jatkui. Petteri huomasi höpöttävänsä yhä enemmän chakroista ja siriuslaisista. Itse asiassa, kun Petteri jälkikäteen mietti höpinöitään, hän tajusi, että ne muodostivat yhtenäisen teorian. Eri chakrat vaikuttivat eri elämän osa-alueisiin, ja jokaisella ihmisellä ne vaihtelivat säännöllisesti 25-40 päivän sykleissä. Siriuslaiset puolestaan olivat eräänlalsia suojelusenkeleitä, jotka kävivät salaa helpottamassa ihmisten elämää. Teoria oli ehdottoman positiivinen. Kaikki yliluonnolliset voimat olivat hyviä, että niillä sai aikaan asiakkaita miellyttäviä ennustuksia.

Sitten Petteri huomasi teoriassaan ongelman. Esimerkiksi vatsachakra, joka Petterillä vaikutti taloudelliseen toimeentuloon, vaihteli 25 päivän syklissä, joten taloudellisen menestyksen syklin pituuden olisi pitänyt olla 25 päivää. Toisaalta siriuslaiset, jotka manifestoivat vatsachakran toiminnan, matkustivat uuden kuun aikaan Kuusta Maahan. Siriuslaiset salaa helpottivat ihmisten taloudellista ahdinkoa, mutta syklin pituus oli kuunkierron mukaan 30 päivää. Hänen teoriansa oli siis sisäisesti ristiriitainen.

Tämä ristiriita alkoi ahdistaa Petteriä. Kyllähän Petteri periaatteessa tiesi, että hän joka tapauksessa puhui täyttä potaskaa, mutta hänen teoriansa oli silti muodostunut hänelle tärkeäksi. Sitten hän sattumalta alkoi puhua eräälle asiakkaalle aikadilataatiosta, joka sai siriuslaisten alukset siirtymään ajassa muutaman viikon taaksepäin. Se ratkaisi ristiriidan!

Sama toistui lukuisia kertoja. Petteri huomasi teoriastaan sisäisiä ristiriitaisuuksia, mutta sai myöhemmin höpinöissään asiakkaille korjattua ne. Petterin teoria kehittyi yhä rikkaammaksi. Nyt siinä oli mukana Jumalakin jonkunlaisena spinozalaisena absoluuttina, joka aikaansai kaikki värähtelyt. Ihmisten chakrat värähtelivät 25-40 päivän jaksonpituudella, mutta siriuslaisten värähtelytaajuus oli huima.

Petterin tilipussi karttui. Asiakkat maksoivat puheluista niiden pituuden mukaan, ja Petteri oppi venyttämään puhelut puolituntisiksi höpöttämällä teoriaansa. Petteri kehittyi yhä luovemmaksi siinä, kuinka chakrojen syklit ja siriuslaisten auttamistoiminta tulisivat ratkaisemaan asiakkaiden pulmia. Siriuslaisten koko vaihteli sen mukaan, millaista auttajaa tarvittiin, mutta siriuslaisten kyky muuttaa kokoaan ei tietenkään ollut minkäänlainen ongelma. Sukupuolielinchakra oli Petterin suosikki. Hänen teoriassaan repressoidulla seksuaalienergialla pystyi venymään ihmetekoihin.

Sitten Petteri tajusi, että hän oli selittänyt siriuslaisten valoanopeamman matkustamisen Siriukselta Maahan sillä, että kyseessä oli henkinen matkanteko, mutta hän oli kuitenkin höpöttänyt siriuslaisten avaruusaluksista. Kuinka hän saisi tämän ristiriidan ratkaistua?

Ristiriita ahdisti Petteriä yhä enemmän. Avaruusalus kuulosti teräkseltä ja uraanimoottoreilta, eikä sellaisen voisi uskottavasti väittää matkustavan korkeavärähteisellä henkisellä tavalla. Henkisyys tarkoitti teknologian hylkäämistä, mutta Petteri kauhukseen tajusi puhuneensa avaruusaluksista teknologiana.

Kerran, kun Petteri oli höpöttämässä asiakkaalle, hän tajusi juuri sanoneensa ''…matkustavat avaruusaluksillaan henkisesti.'' Petteri kauhistui, mutta vielä enemmän hän kauhistui, kun hän tajusi suunsa sanovan perään ''ja avaruusaluksia liikuttaa Saatana valoa nopeammin.''

Petteri sulki puhelun hädissään, Nyt hänen rakkaan teoriansa ytimeen oli tullut Saatana, pahuuden herra. Koko siriuslaisten vierailut, jotka olivat Petterin positiivisen sanoman ytimessä, olivatkin Saatanan eksytystä.

Koko illan Petteri oli ahdistunut. Hänen hieno teoriansa oli romahtanut. Kyseessä ei ollutkaan mikään spinozalainen absoluutti, jonka värähtelyt hallitsivat kaikkea maailmankaikkeudessa, ja jonka tulkitsemiseen Petterillä oli yksinoikeus. Kyse olikin vain vanhasta vihtahoususta, joka oli onnistunut luikertelemaan Petterin teorian ytimeen. Petteri mietti, kuinka hän saisi Saatanan pois teoriastaan, mutta tulkitsipa hän sanomisiaan kuinka tahansa, Saatana vain pysyi teorian keskiössä ikään kuin ilkkuen Petterille.

Seuraavana yönä Petteri näki unta, että hän oli paistumassa Helvetissä, ja Saatana kehui Petteriä siitä, että Petteri oli tehnyt hyvin Saatanan työtä. Pikkupirut ilkkuivat ja tökkivät Petteriä hiilihangoillaan. Petteri mietti Saatanan sanoja ja tajusi, että ne eivät olleet vilpittömiä kiitoksia, vaan ironia pursui niiden välistä. Liekit korvensivat ja rikki haisi. Ja siitä unesta Petteri ei koskaan herännyt.

\otsikko{Markuksen leffailta}
\addcontentsline{toc}{section}{Markuksen leffailta}

Markus avasi YouTuben. Hän oli katsellut fiktiota muista suoratoistopalveluista kyllikseen ja halusi jotain muuta. Ei tylsiä faktoja, vaan maailmankuvia, aatteita, ideologioita, filosofiaa. Hän hyväksyisi hörhöilynkin, kunhan jonkunlainen älyllinen integriteetti säilyisi.

Pikaisella etsimisellä löytyi Viisauden rakastajien kanava. Se lupasi esitellä monipuolisesti eri näkökulmia ja antaa puheenvuoron myös valtamedian hyljeksimille ajattelijoille. ''Juuri tätä kaipasin'', Markus ajatteli

Markus katsoi kanavan ensimmäistä videota. ''Kuinka totuuden julistaminen vaikuttaa sosiaalisiin suhteisiin.'' Sanan ''Totuus'' käyttö arvelutti Markusta. Yleensä, kun ihminen julisti uskovansa totuuteen, se tarkoitti syvää fiksaatiota joihinkin valheisiin. Markus kuitenkin päätti antaa videolle mahdollisuuden ja käynnisti sen.

Video oli haastattelu, ja haastateltava nainen kertoi, kuinka kaikki hänen ystävänsä ja sukulaisensa olivat alkaneet karttaa häntä, kun hän oli alkanut julistamaan Totuutta. ''Hyvä, etteivät valkotakkisia kutsuneet'', nainen vitsaili. Sitten hän kertoi, kuinka hän oli löytänyt uusia ystäviä Totuuteen uskovien joukosta. Koko videolla nainen ei kuitenkaan paljastanut, mikä oli se Totuus, johon nainen uskoi. Käynnistäessään videon Markus oli ajatellut, että kyseessä oli naisen yksityinen kanta, mutta sekä hän että haastattelija puhuivat ikään kuin kuulijalle olisi itsestään selvää, mikä oli se totuus, josta puhuttiin.

Markuksesta alkoi tuntua siltä, että kanavan ei ollutkaan tarkoitus esitellä monipuolisesti kaikkia mahdollisia näkemyksiä, vaan julistaa jotain tiettyä Totuudeksi kutsuttua kantaa. Puhe monipuolisuudesta oli ollut vain sisäänvetokikka.
\newline

\noindent
Markus oli kuitenkin tullut uteliaaksi. Mikä oli se kanta, jota kanava advokoi? Niinpä hän avasi seuraavan videon. Siinä pitkäpartainen nuorimies puhui siitä, että valtaosa kansasta eli ''Matrixissa'', virtuaalitodellisuuden omaisessa harhamaailmassa, mutta hän itse, ja ilmeisesti haastattelija sekä videon oletetut katselijat olivat ''heränneitä'', jotka olivat tajunneet Matrixin harhaluonteen ja totuuden sen takana.

Markus ei tullut tästäkään videosta hullua hurskaammaksi. Hän yritti löytää vihjeitä siitä, mikä olisi se Totuus, jota tässä oltiin advokoimassa, mutta vihjeitä ei paljastunut. Hallitus ja valtamedia syöttivät tiedeinstituution ylläpitämiä valheita, mutta video ei kertonut, mikä puoli niiden sanomista oli valheellista, ja mikä olisi se niistä poikkeava Totuus.

Kolmas video. Ruutuun tuli räppärin näköinen tyyppi, jolla oli paksuja kultakäätyjä kaulassa. ''Aitoa kultaa'', kuten mies muisti mainita. Mies kertoi, kuinka hän ''herättyään'' oli nähnyt monta viikkoa painajaisia lonkeroista, kuten kaikki ''heränneet'' aluksi. Hän oli kuulemma joka yö herännyt useita kertoja hiestä märkänä.

Markus oli tutustunut uskontoihin ja tiesi, että jos ihminen uskoi sellaiseen, hänen aivonsa syöttivät hänelle uskoa vahvistavia elämyksiä. Jos ihminen esimerkiksi uskoi tonttuihin, hän tulkitsi näkemänsä vilahdukset tonttujen vilahtamiseksi. Näin ollen Markus ei yhtään ihmetellyt sitä, että jos ihminen uskoi lonkeropainajaisten kuuluvan asiaan, ihminen tosiaan näki sellaisia painajaisia, vaikka mies painajaisten yliluonnolliseen alkuperään vihjasikin.

Sitten mies kertoi, että nykyään lonkerot olivat hänen ystäviään ja lonkerounet lempeitä. Mies kertoi myös aloittaneensa uuden bisneksen Dagonin käskystä ja rikastuneen sen avulla. Markus ei ollut koskaan kuullutkaan Dagonista, vaikka haastattelija ja mies puhuivatkin siitä ikään kuin kyseessä olisi aiotun katsojan itsestään selvänä pitämä asia. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Markus sai jotain vihjeitä siitä, mikä kanavan julistama Totuus oli, vaikka yksi tuntematon sana aika laiha vihje olikin.

Markus myös kiinnitti huomiota siihen, että mies puhui bisnesmenestyksestään ikään kuin kyseessä olisi yliluonnollisten voimien aikaansaama asia, vaikka kyllä Markuksen mielestä jollain rajatietobisneksellä pystyi rikastumaan ihan luonnollistakin reittiä.

Jonkunlainen henkiolento Dagon jäi kuitenkin ainoaksi vihjeeksi Totuudesta tältä videolta.
\newline

\noindent
Seuraavan videon esittelyssä luvattiin sen kertovan naisesta, joka oli päässyt pitkälle transformaatiossaan. Ruutuun tuli nelikymppinen nainen, jonka alaruumis oli kääritty huopaan. Markuksen mielestä nainen oli puoleensavetävä. Markus oli piintynyt vanhapoika, ja hänen ikäisensä nainen, joka oli sen verran kiinnostunut filosofisluonteisista asioista että oli hurahtanut kulttiin oli kiinnostava.

Nainen puhui myös alkuaikojensa lonkeropainajaisista ja naurahti vielä perään demonisesti ikään kuin olisi lapsellista pitää lonkeroita painajaismaisina. Nainen puhui siitä, kuinka transformaation aloittaminen oli tuntunut hänestä luonnolliselta asialta, joka ei arveluttanut yhtään. Transformaatio oli naisen mukaan hyvässä vauhdissa. Markus tiesi, että olipa uskonto tai rajatieto-oppi mikä tahansa, oman mielen muokkaaminen opin ihanteiden mukaiseksi oli aina pääosassa. Markus ajatteli, ettei sellainen oppi vaikuttanut mihinkään muuhun kuin mieleen, joten mentaaliset muutokset olivat ainoita mahdollisia. Näin ollen kyseessä oli varmaan mentaalinen transformaatio. Mitähän sen saavuttamiseen kuului? Meditaatiota ja paastoamista?

Sitten nainen lupasi esitellä sitä, missä vaiheessa transformaatio oli ja alkoi poistaa huopaa alaruumiinsa ympäriltä. Nyt Markus kiinnostui. Ehkä nainen esittelisi tuheroaan. Vaikka naisten alapäitä näki pornosaiteilla enemmän kuin tarpeekseen, siellä naisilla ei ollut persoonallisuutta. Tuheron näkeminen pääsi Markuksen mielestä oikeuksiinsa vasta, kun nainen oli kertonut maailmankuvastaan. Henkisen ja ruumiillisen yhdistelmä vetosi Markukseen.

Nainen sai huovan poistettua ja Markus kauhistui. Ihmisjalkojen tilalla naisella oli ohuet, ruskeanvihreät sääret, jotka päättyivät isoihin räpylöihin. Ikään kuin sammakon jalat, jotka valuivat visvaa. Sinne, missä ihmisnaisella olisi ollut tuhero Markus ei edes uskaltanut vilkaista.

Ruudussa nainen liikutteli sammakonjalkojaan ja Markus oli hämillään. Oliko kyseessä trikki? Ainakin kyseessä oli niin aidon näköinen hybridi, että sen tekeminen trikkinä olisi ollut kallista. Ei kai pienellä rajatietopuljulla olisi sellaiseen varaa? Mutta se taas tarkoitti sitä, että he esittelivät ruudussa aitoa yliluonnollisuutta.

Asiat olivat Markuksen mielestä menneet niin oudoiksi, ettei hän katsonut enää seuraavaa videota vaan meni nukkumaan. Sängyssä Markus mietti näkemäänsä. Oliko hän nähnyt juuri oikean, yliluonnollisesti syntyneen eläimen ja ihmisen sekasikiön? Ei kai yliluonnollisuutta pitänyt olla olemassa. Mutta kaikki haastateltavat olivat vaikuttaneet vilpittömiltä. He ainakin vaikuttivat itse uskovansa olevansa yliluonnollisen kanssa tekemisissä. Mutta ei kai se, että ihminen oli vakuuttunut automaattisesti tarkoittanut hänen olevan oikeassa?

Markus ajatteli, että hän unohtaisi koko asian. Homma oli mennyt niin oudoksi, ettei Markus halunnut olla sellaisen kanssa missään tekemisissä. Hän piti filosofiasta aatteiden analyysinä eikä halunnut, että filosofia materialisoituisi sammakonjaloiksi. Näissä aatoksissa Markus nukahti.
\newline

\noindent
Kun Markus seuraavana aamuna heräsi, hänen postiluukustaan oli pudotettu lappu. ''Tervetuloa Dagonin temppelin uusien iltaan.'' {\em Ne siis tiesivät, missä Markus asui.}

\otsikko{Sielunsopimus}
\addcontentsline{toc}{section}{Sielunsopimus}

''Sinä tulet jättämään työsi mainostoimistossa'', sielunsopimusterapeutti sanoi, ''ja perustamaan rajatietobisneksen. Elämäntapavalmennusta, energiahoitoa, tarot-tulkintoja ja sen sellaista. Kerrot youtubessa henkisestä polusta ja saat paljon seuraajia. Valotyö on elämäntehtäväsi, ja siinä sivussa saat kunnolla rahaakin.''

Anna kuunteli ilahtuneena. Hän oli tullut kuulemaan sielunsopimuksestaan ja sai koko rahan edestä. Uushenkiset piirit uskoivat sielunvaellukseen. Ne uskoivat myös, että ihminen itse oli inkarnaatioiden välillä valitsemassa, mitä seuraavan inkarnaation aikana tapahtuisi. Sitä kutsuttiin sielunsopimukseksi.

Anna jatkoi työtään mainostoimistossa, mutta siinä sivussa teki kannattavuuslaskelmia rajatietobisnestä ajatellen. Sielunsopimusterapeutti oli kertonut yleisiä suuntaviivoja, ja Annaa syyhytti kuulla lisääkin siitä, millaista hänen elämänsä tulisi sitten olemaan, kun hän auttaisi ihmisiä henkisen kehityksen polulla kohti lähdettä, josta kaikki virtaa, Jumalaa.
\newline

\noindent
Sitten Anna törmäsi netissä aivan uuden sielunsopimusterapeutin mainokseen. Tästä tyypistä hän ei ollut kuullut aiemmin, joku Raimo Makkonen. Anna ajatteli, että ehkä Raimo osaisi kertoa yksityiskohtia siitä, millaista hänen elämänsä sitten joskus tulisi olemaan. Varmaan aika mahtavaa. Niinpä Anna varasi Raimolle ajan.

Raimon vastaanottohuone oli karu. Kirjoituspöytä ja tuoleja, mutta ei muuta. Anna istui tuoliin, joka oli kuin virastosta 70-luvulta, ja Raimo sulki silmänsä ja alkoi huojua samanlaisessa tuolissa kirjoituspöydän takana.

''Entinen sielunsopimuksesi on purettu'', Raimo sanoi. ''Jatkat maallisessa kahdeksasta neljään -duunissa koko elämäsi.''

Anna yritti kysellä, mitä tapahtuisi, jos hän kuitenkin avaisi rajatietobisneksen, mutta Raimo vain sanoi, että Anna ei enää koskaan kehittyisi henkisesti. Uuden sielunsopimuksen mukaan Anna vain eläisi 3d:ssä, maallisessa arkielämässä, ja hän voisi unohtaa rajatietojutut.

Anna harkitsi hetken maksamatta jättämistä, mutta Raimo kuitenkin vaati maksua, koska - kuten hän sanoi - hän oli vain sanansaattaja, joka ei ollut vaikuttanut sielunsopimuksen muuttamiseen. Eikä sanoman sisältö ollut hyväksyttävä syy jättää maksamatta.

3d oli pahin kohtalo, mitä Anna saattoi ajatella, ja niinpä hän poistui Raimon luota syvästi pettyneenä. Anna ajatteli, että ehkä Raimo oli huijari. Sellaisiakin rajatietopiireissä liikkui, ja joskus oli vaikea saada selvää, tarjosiko joku palveluitaan puhtaasti rahat pois -hengessä.

Seuraavana yönä uneen ilmestyi Annan henkiopas, 1600-luvulla Saksassa poltettu noita. Hän kertoi Annalle, että Raimo oli puhunut totta, ja mikä pahinta, uusi sielunsopimus oli jatkettu myös tulevien elämien ajaksi. Elämästä toiseen Anna kituuttaisi kahdeksasta neljään -duunissa. Henkiopas kertoi, että hän oli yrittänyt estää Annan sielunsopimuksen muuttamisen, mutta nyt pelissä oli liian vahvoja voimia.
\newline

\noindent
Aamulla Anna heräsi hiestä märkänä, ja kun hän söi aamupalaa, hänestä tuntui, kuin kaikki olisi ollut näytelmää. Yhden kahdeksasta neljään -elämän Anna olisi vielä voinut sulattaa, mutta tieto siitä, että niin tulisi jatkumaan elämästä toiseen oli liian suuri shokki.

Koko päivän Anna näki ihmisissä mustia möykkyjä. Jotkut ihmiset olivat möykyttömiä, useilla oli yksi möykky, ja joissain roikkui useita möykkyjä ympäri kehoa. Anna mietti olivatko huonot uutiset saaneet hänet sekoamaan.

Töissä mainostoimistossa suunniteltiin naisiin vetoavaa vessapaperimainoskampanjaa. Anna ehdotti sloganiksi ''Naisetkin käy paskalla'' ja tunnussäveleksi ''Hei rullaati rullaati rullaati rullaa'', mutta molemmat ehdotukset buuattiin alas. Anna ajatteli, että huonot uutiset vaikuttivat jo hänen työtehoonsakin.

Illalla Anna yritti varata Raimolta uutta aikaa, josko hän voisi vielä kysellä, olisiko sielunsopimukselle mitään tehtävissä, mutta Raimon veppisivut olivat kadonneet kokonaan. Iltakävelyllä Anna kävi Raimon vastaanottotalon edessä, mutta Raimon palvelujen nimikyltti oli ovisummeritaulusta kadonnut.

Yöllä unessa henkiopas ilmestyi taas. Hän kertoi, että hän oli saanut järkättyä Annalle kyvyn nähdä tarrahenkiä. Toistaiseksi. Niitä mustat möykyt olivat. Tarrahenget olivat pahoja henkiä, jotka liimautuivat ihmisiin ja häiritsivät näiden ajattelua. Henkiopas kertoi, että tarrahengen pystyisi karkottamaan, kun selvittäisi, mitä se tahtoi.

Seuraava päivä töissä meni miten meni, ja illalla Anna alkoi selaamaan nettiä tarkoituksenaan löytää Raimo. Nimellä Reimo Mikkonen oli ilmestynyt uusi rajatietopalvelu, ja Anna päätteli sen olevan Raimo uudella nimellä.
\newline

\noindent
Reimon vastaanottohuoneessa Anna tosiaan huomasi, että Reimo oli Raimo uudella nimellä. Huoneen sisustus oli samanlainen kuin aikaisemmankin, mutta nyt Anna näki, että Raimon ympäri kulki vatsan kohdalta jättimäinen tarrahenki.

Kun Raimo oli sulkenut silmänsä, Anna kohdisti ajatuksensa tarrahenkeen. Ehkä hän pystyisi saamaan yhteyden sen mieleen.

Annalle selvisi, että sama tarrahenki oli ollut kiinni Isaac Newtonissa, Charles Darwinissa, Albert Einsteinissä, kaikissa suurissa tiedemiehissä, ja se halusi luoda harhakuvan, että maailma oli pelkkää materiaa niin, että kaikki henkiset asiat unohtuisivat.

Raimo puhui, mutta Anna ei kuunnellut. Anna vain ajatteli, että hän oli saanut tietää mitä halusi, mutta tämä henki taitaisi olla Annalle liian vahva. Henki, joka halusi sulkea koko maailman 3d:hen.
\newline

\noindent
Koko illan Anna oli ahdistunut. Hänen koko elämänsä ja tulevatkin elämät tulisivat olemaan kahdeksasta neljään -raatamista maallisissa duuneissa. Niin oli päättänyt henki, joka oli ollut tarrautuneena kaikkiin tieteen huippuihin, ja joka pyrki hävittämään maailmasta kaiken henkisen.

Seuraava päivä oli lauantai, ja aamulla Anna huvikseen googletti tieteestä ja rajatiedosta. Hän löysi sellaisen naisen sivut, joka oli ennen ollut fyysikko, mutta joka nykyään kirjoitti rajatietokirjoja. Sivuillaan nainen, Marita Appelqvist, kertoi, että alkeishiukkasilla oli tietoisuus, kun ne kerran osasivat asettua oikeiksi jakaumiksi fyysikoiden tehdessä kokeita hiukkaskiihdyttimillä. Samoin ihmisillä oli sielut, jotka romauttelivat kvanttifyysisiä aaltofunktiota.

Mikä parasta, nainen kertoi, että jos kvanttifysiikan tieteelliset tulokset otettiin vakavasti, edellä mainitut asiat huomattiin väistämättä totuudenmukaisiksi. Näin tiede itse, kun sitä tulkittiin rehellisten silmälasien läpi, todisti henkisestä.

Anna lähetti sähköpostia Maritalle ja kertoi tilanteestaan.

Vastausviestissä Marita kertoi lisää siitä, kuinka tiede itse asiassa todisti henkisen todellisuuden olemassaolosta. Kun hiirillä oli tehty tieteellistä tutkimusta energiahoitojen tehosta, energiahoidot olivat olleet niin tehokkaita, että ne olivat parantaneet kontrolliryhmänkin. Ero hoidetun ja kontrolliryhmän välillä oli saatu aikaan vasta, kun kontrollihiiret oli siirretty viereiseen rakennukseen.

Kun kaksi kipollista riisiä oli keitetty ja toiseen kohdistettiin positiivisia ajatuksia, toiseen negatiivisia, negatiivisten ajatusten kippo oli homehtunut nopeammin.

Viestissä Marita myös lupasi auttaa Annaa.
\newline

\noindent
Anna ja Marita seisoivat Roima Mokkisen vastaanottotilan ovella. Nyt hän käytti tätä nimeä. Marita painoi ovisummeria.

''Mitä asiaa?'' kaiuttimesta kuului särisevällä Raimon äänellä.

''Me kerrotaan sisällä'', Marita sanoi.

''Kertokaa nyt!''

''Vasta sisällä, mutta tää on tärkeetä.''

Kesti hetki, mutta sitten pärinä kertoi lukon avautumisesta, ja Anna ja Marita menivät Raimon vastaanottohuoneeseen.

Kun kaikki kolme olivat istuutuneet, Raimo sanoi: ''Kertokaa nyt, mitä asiaa teillä on.'' Tietenkin jättimäinen tarrahenki möllötti yhä Raimon ympärillä.

Marita ei vastannut Raimolle, mutta käski Annan kohdistaa ajatuksensa tarrahenkeen ja yrittää pakottaa sen kuuntelemaan. Sitten Marita ryhtyi kertomaan suureen ääneen kaikkia tieteen tuloksia, jotka rehellisesti tulkittuina todistivat henkisen maailman olemassaolosta.

Raimon kasvot punehtuivat suuttumuksesta. ''Häipykää!''

Marita jatkoi luentoaan, ja Anna huomasi tarrahengen pienentyneen.

Raimo läksi kulkemaan huoneen ovea kohti poistuakseen huoneesta. Anna huomasi sen ja juoksi ovelle. Hän alkoi pitää sitä kiinni.

Marita jatkoi luentoaan, ja Anna ja Raimo painivat ovella. Raimo yritti irrottaa Annan otetta ovenkahvasta.

Lopulta Raimo lysähti lattialle istumaan.

''Toimihan se lopulta'', Marita sanoi.

Anna katsoi Raimoa ja huomasi tarrahengen kadonneen.
\newline

\noindent
{\em Vuotta myöhemmin…}

Anna viimeisteli videonsa, joka käsitteli tarrahenkien karkottamista ja alkoi ladata sitä youtubeen. Samalla hän huomasi saaneensa sata uutta seuraajaa. Nyt niitä oli jo 11000.

Nyt voisi huoahtaa tunnin, ja sitten tulisi asiakas saamaan valmennusta enkelien kanssa kommunikoimiseen. Anna oli tyytyväinen, että hän saattoi auttaa ihmisiä tekemällä valotyötä. Hän oli hinnoitellut itsensä korkealle, mutta hänen rajatietopalvelunsa olivat niin korkeatasoisia, että maksavia asiakkaita riitti.

\otsikko{Ääretön autuus}
\addcontentsline{toc}{section}{Ääretön autuus}

Joonas oli ystävänsä Karin tupareissa. Karin varsinainen kämppä oli mennyt putkiremonttiin, ja vuokraisäntä oli hankkinut kuolinpesäkämpän Karille evakkoasunnoksi. Koska Kari ei ollut viitsinyt alkaa roudaamaan huonekalujaan evakkokämppään, kuolinpesän irtaimisto oli jätetty paikalleen, ja sen kirjahyllyn sisältö oli, sanoisinko erikoinen.

''Kuunnelkaas tätä'', Kari sanoi kirja kädessä. ''Jos haluaa saada tuhat dollaria, kannattaa ensin tehdä tällainen rituaali, ja sen jälkeen keskittää kaikki tarmonsa tuhannen dollarin hankkimiseen.''

''Se rituaali tuntuu tuossa turhalta'', Sirpa naurahti.

''Mut kuunnelkaas tätä'', Joonas sanoi niinikään kirja kädessä. ''Jos haluat, että universumin salaisuudet paljastuvat sinulle, nauti yöomenajuurikasta.''

Porukka nauroi.

''Mut olishan se siistiä tietää kaikki universumin salaisuudet'', Joonas naurahti.

Tällöin keittiöstä kuului Sarin ääni: ''Täällä kaapissa on jotain ihme purnukoita.''

''Onko yöomenajuurikasta?'' Joonas kysyi ja lähti keittiöön. Muu porukka seurasi.

Yöomenajuurikasta, ilmeisesti säilöttynä, löytyi yksi purkki.

''Nyt mä selvitän universumin salaisuudet'', Joonas sanoi ja otti purkin.

''Älä hullu syö sitä'', Sirpa sanoi. ''Sehän voi olla mitä tahansa.''

Nuoret miehet ovat kuitenkin valmiita uhkarohkeisiin temppuihin naisten nähden, joten Joonas avasi purkin ja nautti palan. Se oli limaista lötköä, ja se yökötti, mutta Joonas sai nielaistua sen.

''Joko tuntuu viisaammalta?'' Sirpa kysyi.

''Joo'', Joonas vitsaili. ''Nyt mä olen niin viisas, että menen tupakalle.''

Bileet jatkuivat, eikä Joonas tuntenut mitään outoa, joskin hänen uudesta viisaudestaan tuli illan ajaksi kestovitsi.
\newline

\noindent
Seuraavana aamuna Joonas ajoi sähköskuutilla ammattikorkealle. Hän opiskeli sähköinsinööriksi. Juuri kun Joonas oli kaartamassa, hän koki valtaisan autuuden. Hänestä tuntui, että kaiken takana oli ääretön hyvyyden ja valon meri, ja kaikki, pienimmästä atomista suurimpaan galaksiin oli yhtä tuon äärettömän autuuden kanssa.

Sitten Joonas palautui tolkkuihinsa, ja hän huomasi olevansa kyljellään puskassa. Vääntynyt sähköskootti oli vieressä. Joonas nousi ja totesi, ettei hän ollut vammautunut ihmeemmin sähköskoottionnettomuudessa, mitä nyt käsivarret olivat naarmuilla ja vasemmassa nilkassa oli pientä kipua. Skootti tosin ei enää startannut.

Joonas jätti skootin puskaan ja alkoi kävelemään opistolle. Skootti oli joka tapauksessa vuokrapeli.

Ruokatauolla Joonas yhytti Karin, joka opiskeli tietotekniikkainsinööriksi. Joonas kertoi autuuskokemuksestaan.

''Uskoksä oikeesti saanees tietää jotain?'' Kari kysyi, kun Joonas oli saanut juttunsa loppuun.

''Joo'', Joonas vastasi. ''Ei sellaista kokemusta äärettömyydestä voi aiheuttaa mikään äärettömyyttä itseään vähäisempi.''

''Se mitä sä söit oli varmaan jotain huumetta, joka vaikuttaa viiveellä'', Kari sanoi.

''Nyt sä käytät pientä äärellistä logiikkaa'', Joonas sanoi. ''Entä jos mä oikeesti ajattelen äärettömyydestä käsin?''

Kari oli tieteellinen materialisti, ja Joonaskin oli ennen autuuskokemustaan ollut sellainen, joten Kari ihmetteli muutosta Joonaksessa. Kari yritti vakuuttaa Joonasta hänen kokemuksensa harhaluonteesta, ja lopulta oli kuin Joonas olisi uskonut Karia.
\newline

\noindent
Illalla Joonas meni opiskelijoiden suosimaan baariin. Eräässä pöydässä istui yksin tyrmäävän kaunis nuori nainen. Joonas ajatteli, että mystikon maineella saisi pesää ja meni juttelemaan.

''Mitä sä olet lukenut, gnostilaisia vai uusplatonisteja?'' tyttö kysyi, kun Joonas oli kertonut kokemuksestaan.

''En mitään, mä oikeesti koin sen'', Joonas vastasi.

Tyttö epäili Joonaksen valehtelevan kokemuksestaan tehdäkseen vaikutuksen ja kertoi, että monien mystisten oppien mukaan kaiken takana oli juuri tuollainen ääretön absoluutti. Tyttö opiskeli vertailevaa uskontotiedettä ja mainitsi, että tuollaiseen absoluuttiin olivat uskoneet gnostilaiset ja uusplatonistit ajanlaskun alkupuolella, kabbalistit keskiajalla, ja hindut vielä nykyäänkin.

Silloin Joonas menetti taas otteensa arkitodellisuudesta ja kokemus äärettömästä autuudesta palasi. Kun Joonas tuli tolkkuihinsa, tyttö oli häipynyt. Joonas ajatteli, että kai Karin mielipiteessä autuuskokemuksesta oli järkeä, kun autuuskokemukset vaikuttivat jo negatiivisesti hänen flaksiinsa.

Joonas poistui pettyneenä baarista kotiin nukkumaan.

Seuraavana päivänä Joonaksella oli sähkötekniikan tentti. Tentin aluksi hän sai autuuskohtauksen, joka söi puolet hänen vastausajastaan. Kun Joonas tokeni, sähkötekniikka alkoi tuntua merkityksettömältä. Merkitystä oli vain äärettömällä absoluutilla kaiken takana. Niinpä Joonas kirjoitteli tenttipaperiin ajatuksiaan äärettömästä autuudesta sähkötekniikan sijaan.

Autuuskohtaukset jatkuivat, ja niitä tuntui tulevan aina arkielämän kannalta epäsopivimpina aikoina. Joonas piti Karin kartalla, ja Kari huolestui yhä enemmän.
\newline

\noindent
Kerran Kari oli kutsunut Joonaksen evakkokämppäänsä.

''Mä olen tutkinut näitä kirjoja'', Kari sanoi. ''Täällä sanotaan Jos haluat kahlita vihollisesi arkeen harmaaseen, syötä hänelle syysseljanputkea. Syysseljanputkipurkki on kaapissa.''

''Mut mä en haluu autuuskohtausten loppuvan'', Joonas protestoi. ''Olen silloin tekemisissä äärettömän maailmankaikkeuden perustan kanssa. Se on merkityksellisempää kuin mikään muu.''

''Mitä evidenssiä sulla ylipäätänsä on, että saat silloin tietoa jostain olemassaolevasta?'' Kari kysyi. ''Oletko esimerkiksi oppinut kohtausten aikana mitään sellaista, mikä voitaisiin todentaa jotain muutakin kautta?''

''En…'' Joonas joutui myöntämään.

''Noi kohtaukset tekee normaalielämän mahdottomaksi'', Kari sanoi. ''Niitä tuntuu tulevan aina epäsopivimpina mahdollisina aikoina. Jos ne jatkuvat, sulle ei ole muuta paikkaa kuin mielisairaala tai luostari.''

''Ottaskohan ne mut Valamoon?'' Joonas mietti.

''Ajattele, sä menettäisit koko normaalielämän. Naisten pokaamisen, perheen perustamisen, sähkötekniikan…''

''Onkohan tommoset asiat sitten niin merkityksellisiä?'' Joonas mietti. ''Pyhittäähän jotkut elämänsä akateemisillekin pyrinnöille.''

''Mut ne oppii koko ajan uutta tietoa ja uusia teorioita. Sä vain toistat yhtä ja samaa kokemusta.''

''Pakkohan sun on myöntää, että kaikki ei ole tässä ja nyt'', Joonas sanoi. ''Kun kerran olet käyttämässä noitaoppeja mun parantamiseen.''

''Kemikaaleja'', Kari sanoi. ''Yrteissä on kemiallisia yhdisteitä, joilla on oikeita vaikutuksia. Ei siinä ole mitään ihmeellistä, että noidilla on niistä tekijän tietoa.''

Lopulta Kari sai Joonaksen suostuteltua ottamaan syysseljanputkea. Juuri kun Joonas oli suostunut, hän sai autuuskohtauksen. Normaalisti ne kestivät vain joitain kymmenia minuutteja, mutta tämä tuntui jatkuvan ja jatkuvan. Kari yritti avata Joonaksen suuta, että saisi työnnettyä yrttinokareen hänen kurkkuunsa, mutta Joonaksen suu pysyi visusti kiinni.

Kari nosti Joonaksen pään takakenoon ja sai suljettujen hampaiden välistä kaadettua syysseljanputken säilöntälientä hänen kurkkuunsa. Silloin Joonaksen kohtaus loppui.

Kari tarjosi palaa syysseljanputkea, ja Joonas nautti sen. ''Ne kohtaukset oli siinä'', Joonas sanoi. ''Toivottavasti.''

Seuraavat pari päivää olivat jännittäviä Karille, kun hän toivoi, että yrtti olisi auttanut. Kohtaukset pysyivät poissa, ja lopulta kumpikin oli vakuuttunut, että surffailu sfääreissä oli ohi.

\otsikko{Maistoivat Kleinin pullosta}
\addcontentsline{toc}{section}{Maistoivat Kleinin pullosta}

''Matematiikka on universaalia'', sanoin.

''Puhu mitä puhut'', Mike vastasi. ''Olemme tutustuneet kolmeen muukalaisrotuun, eikä yksikään niistä ole kehittänyt matematiikkaa.''

Olin mennyt drinkille lehdistön avaruusbaariin, vaikken toimittaja olekaan, ja päätynyt väittelyyn erään suuren lehden tiedetoimittajan kanssa.

Protestoin: ''Lhgut ja guibet ajattelevat niin oudosti, että emme voi sanoa, onko heillä matematiikka. Pynoneiden ajattelu taas on ihmisenkaltaista, mutta he ovat sivistyksessään niin alkutaipaleella, etteivät he ole ennättäneet kehittää matematiikkaa.''

''Lyödään vetoa'', Mike jatkoi. ''Jos onnistut opettamaan matematiikkaa yhdellekin pynonille, kirjoitan sinusta koko aukeaman jutun tiedepalstalle. Jos taas epäonnistut, myyn tiedot kolmesta syrjähypystäsi juorulehdille.''

Kyllähän tällainen intergalaktinen playboy näkyvyyttä tarvitsi, joten suostuin vetoon. Olisihan koko aukeaman juttu tiedepalstalla komea, mutta häväistysjututkin toisivat, jos ei kunniaa, niin ainakin mainetta.
\newline

\noindent
Astelin Pynon-planeetalla kotakylään. Rahani olivat vähissä, joten olin pummannut kyydin planeetalle rahtialuksella. Se kuljetti hedelmiä ihmisten Pynonin-tukikohtaan, joten rahtitilatkin olivat olleet paineistettuja ja happipitoisia.

Joukko uteliaita pynoneita ympäröi minut. Annoin mikrokuituköyden lähimmäs tulleelle. Pynonit ovat hulluna kaikenlaisiin naruihin ja köysiin. Yleensä he valmistavat niitä itse, mutta ihmisten teollisesti valmistetut köydet ovat arvoesineitä heidän keskuudessaan.

Pynoni, jolle olin antanut köyden istuutui ja pujotteli köyttä sormiensa ja varpaidensa välistä. Sitten hän veti kätensä ja jalkansa levälleen, ja köydestä tuli taidokas, geometrinen verkko hänen käsiensä ja jalkojensa väliin.

Maapallolla olin tavannut alkuperäiskansoja, jotka tekivät hiukan samantapaisia narukuvioita, joten otin narunpätkän käteeni ja tein kissankehto-kuvion sormieni väliin. Kuvioni yksinkertaisuus aiheutti selvää huvittuneisuutta pynoneissa, ja annoin narunpätkän samalle pynonille, jolle olin antanut köyden. Aloin myöhemmin kutsua häntä nimellä Sam, koska pynoneiden kielessä on sellaisia klikkausäänteitä, jotka ovat vaikeita ihmisille.
\newline

\noindent
Seuraavien viikkojen aikana asuin pynoneiden kylässä. Samilta opin pynoneiden kielen, tai koska en pystynyt ääntämään kaikkia pynoneiden äänteitä, kehitimme Samin kanssa pynoneiden kielestä välikielen, jolla kommunikaatio ihmisen ja pynonin kanssa onnistui.

''Mikä tämä on?'' Näytin kiveä.

''Se on pyxl'', Sam vastasi.

''Entä tämä?'' Näytin kahta kiveä.

''Sekin on pyxl.''

''Entä tämä?'' Näytin kolmea kiveä.

''Sekin on pyxl.''

Yritin kysellä Samilta pynoneiden lukusanoja, mutta heillä ei tuntunut olevan minkäänlaisia sanoja lukumäärille.

Pynoneiden elinkeinona oli ansametsästys. Joustavista puunoksista ja narusta he kehittelivät mitä mielikuvituksellisimpia ansoja pikkueläimille, ja solmujen teon he olivat kehittäneet taiteeksi. Joku merimiessolmu tai paalusolmu oli pientä heidän taideteostensa rinnalla.

Narukuvioiden tekeminen, josta olin saanut näytteen heti kylään saavuttuani, oli heidän pääasiallinen huvituksensa tai kulttuurimuotonsa. He tekivät käsiensä ja jalkojensa väliin narusta mitä mielikuvituksellisimpia verkkorakenteita. Yritin miettiä, kuinka he hahmottivat lukumäärät. He kykenivät symmetrisiin rakenteisiin. Jos narukuvion ylärivillä oli viisi silmää tai toisella kuusi, verkko saattoi hyvinkin olla symmetrinen niin, että myös alimmalla rivillä oli viisi silmää ja toiseksi alimmalla kuusi. He eivät kuitenkaan ilmeisesti tietoisesti ajatelleet lukumääriä, vaan hahmottivat narukuviot esteettisellä intuitiolla.

Paitsi matematiikka, heiltä tuntui puuttuvan kokonaan myös uskonto. Yritin kysellä Samilta, oliko heillä jumalia, mutta hän ei ymmärtänyt, mitä tarkoitin jumalalla. Samoin kysymykseni luonnonhengistä, joihin Maapallolla alkukantaiset uskonnot perustuvat, oli Samille käsittämätön. Zen-koanit, kuten yhden käden taputus, toivat Samin kasvoille ensin jotain pyhyyden kokemusta muistuttavaa, mutta se kilpistyi nopeasti nauruksi.
\newline

\noindent
Yritykseni opettaa Samille lukumääriä koskevaa matematiikkaa kilpistyivät heti alkuunsa. Hän ei vaikuttanut yhtään kiinnostuneelta tai kykenevältä hahmottamaan lukumääriä. Sitten yritin opettaa geometriaa, jossa lukumäärät eivät näyttele samanlaista roolia. Sam ei vaikuttanut yhtään kiinnostuneemmalta. Tasakylkiset kolmiot ja ympyrät jättivät hänet kylmäksi. Verkkoteorian kanssa menestys oli yhtä huono.

Aloin miettimään toden teolla, kuinka voisin voittaa vetoni. Koska narut kiinnostivat pynoneita, ajattelin opettaa Samille solmuteoriaa. Sam oppi nopeasti sen, milloin kaksi lenkissä olevaa solmua saadaan muutettua lenkkiä avaamatta toisikseen, mutta siinäkin hän jäi intuition tasolle. Kun yritin opettaa hänelle teoriaa, joka koski asiaa, sain vastaani vain tyhjän katseen.

Olin jo luovuttamassa, kun ihan huvikseni selitin Samille, kuinka toruspinta saadaan neliöstä samaistamalla vastakkaiset sivut. Samalla tulin maininneeksi, kuinka narulenkki toruspinnalla, joka kiertää ensin keskusreiän ja sitten torusputken ympäri saadaan jatkuvasti muutettua narulenkiksi, joka kiertää ensin torusputken ympäri ja sitten keskusreiän. Nyt Samin kasvoissa näkyi jotain kiinnostuksen tapaista.

Epätoivoissani tartuin Samin innostuksenpoikaseen ja selitin, kuinka neliöstä saadaan sivuja samaistamalla myös Kleinin pullo. Siellä suunnattu narulenkki saadaan muutettua jatkuvalla liikkeellä peilikuvakseen. Nyt Samin silmät olivat sepposellaan. Niistä kuvastui hämmästys ja kunnioitus. Kuin olisin esittänyt jotain pyhää.

Yritin selittää Samille, että Kleinin pulloa ei voi tehdä kolmiulotteisessa maailmassa, mutta sen voi tehdä neliulotteisuudessa, mutta tästä selityksestä Sam ei ollut kiinnostunut. Sam vain pyöritteli narulenkkiä kädessään. ''Sen saa muutettua peilikuvakseen, mutta sitä ei saa kutistettua pisteeksi'', Sam hoki.

Annoin Samin toipua hämmennyksestään, ja hän puhui minulle ensimmäistä kertaa kunnioittavaan sävyyn. ''Kunnianarvoisa Henry, olet esittänyt minulle jotain, joka on ghebul.'' Yritin kysellä, mitä ghebul tarkoittaa, ja selityksestä sain sen käsityksen, että se tarkoitti jotain, jonka melkein pystyi käsittämään, mutta ei ihan. Kysymys siitä, mitä maailma pohjimmiltaan oli erotuksena sille, kuinka se älyllisille olioille näyttäytyi, oli ghebul. Samoin pynonien mielen rakenne oli ghebul.

Sam selvästi suhtautui Kleinin pulloon kunnioituksella. Esitin hänelle vielä kolmannen tavan samaistaa neliön sivuja, reaaliprojektiivisen tason, ja se myös aiheutti pyhyyden tunteita Samissa. Sitten Sam katosi jonnekin.
\newline

\noindent
Olimme Samin kanssa olleet metsälenkillä kun hän oli kadonnut, ja jäin odottamaan häntä. Sam ei kuitenkaan palannut, joten jouduin harhailemaan kylään. Kun löysin kylään parin tunnin päästä, näin kyläläisten tehneen suuren toruksen risuista ja narusta. Kyläläiset jonottivat toruksen edessä. Kukin kyläläinen ensin pesi kätensä ja jalkansa ja sitten kumarsi torukselle polvistuen. Sitten kyläläinen meni rinkiin, jossa Sam selitti heille jotain. Otsansa ympärillä Samilla oli risuista ja narusta tehty pienoismalli suuresta toruksesta.

Myöhemmin sain tietää, että Sam selitti Kleinin pullosta ja reaaliprojektiivisesta tasosta, jotka olivat välittömästi muuttuneet palvonnan kohteiksi. Ne olivat kyläläisten mielestä jotain pyhää, asia, jonka pystyy juuri ja juuri jotenkin käsittämään, mutta ei ihan, kun niitä ei voida kolmiulotteisessa maailmassa muodostaa, ja geometrinen intuitio on rajoittunut kolmiulotteiseen maailmaan. Olin halunnut opettaa pynoneille matematiikkaa, mutta olin tahtomattani tullut opettaneeksi heille uskonnon.


\otsikko{Hipsterit}
\addcontentsline{toc}{section}{Hipsterit}

Hipsteripariskunta Pyry ja Lumi istuvat sohvalla naukkaillen olutta. (Hipsterisilmälasit molemmilla.)

\begin{description}
\item[Pyry:] Tässä IPAssa on kyllä katkeruus kohdallaan.
\item[Lumi:] Ihanan piristävää. Ja tää sohvapöytä on ihanan retro.
\end{description}

Samaan aikaan, ilman, että pariskunta huomaa, lakanakummitus nousee piilosta, ja keskustelun kuluessa kävelee pariskunnan olutvarastolle ja juo oluet. Sitten se palaa piiloonsa.

\begin{description}
\item[Pyry:] Olethan sä kuullut tän talon historian.
\item[Lumi:] Joo. Tää talo oli ennen punkkariköörin valtaama. Sen historian takiahan me ostettiinkin tää.
\item[Pyry:] Olihan se ironista ostaa talo, joka ennen oli vallattu, mut oli siinä muutakin. Kerran ne teki pontikkaa tavanomasen kiljun sijaan.
\item[Lumi:] Ai, entä sit?
\item[Pyry:] No ku ei ne osannu tehä pontikkaa oikein, niin ne kaikki sokeutu siitä pontikasta, paitsi yks kuoli.
\item[Lumi:] Ihanan ironista.
\end{description}

Pariskunta juo olutpulloista.

\begin{description}
\item[Lumi:] Käyhän hakemassa toiset IPAt.
\end{description}

(Kummitus on tähän mennessä palannut piiloonsa.)

Pyry nousee ja kävelee olutvarastolle.

\begin{description}
\item[Pyry:] Täältä on IPAt loppu.
\item[Lumi:] Justhan me ostettiin tänään.
\item[Pyry:] Näin on käyny ennenki.
\item[Lumi:] Itse asiassa... niin on.
\item[Pyry:] Kummitteleekohan täällä?
\item[Lumi:] Se on varmaan se kuollut punkkari.
\item[Pyry:] Sähän kerroit, että se naapurin matami on meedio. Sehän anto sulle puhelinnumeronsakin.
\item[Lumi:] Mä soitan sille.
\end{description}

Lumi ottaa puhelimen, soittaa ja alkaa puhua puhelua: 

\begin{description}
\item[Lumi:] No Lumi Lincoln täällä.
\end{description}

(vastapuoli puhuu)

\begin{description}
\item[Lumi:] Kuule kun meillä kummittelee, niin voisitsä tulla häätämään sen.
\end{description}

(vastapuoli puhuu)

\begin{description}
\item[Lumi:] Ai kiva. Me tarjotaan sulle sit vaikka IPAt joskus.
\end{description}

Lumi sulkee puhelimen ja sanoo Pyrylle: 

\begin{description}
\item[Lumi:] Se tulee ihan just.
\end{description}

Hetken päästä ovikello soi. Pyry avaa ja sanoo: 

\begin{description}
\item[Pyry:] Ai kiva kun tulit. Tuu vaan sisään.
\end{description}

Sohvan luokse kävelee Pia, vanhempi naisihminen, Pyry edellään.

\begin{description}
\item[Lumi:] Ai moi.
\item[Pia:] Moi.
\item[Pyry:] Joo, täällä kummittelee, ja se pitäisi häätää.
\item[Pia:] Okei.
\end{description}

Pia sulkee silmänsä, näyttää keskittyneeltä ja sanoo: 

\begin{description}
\item[Pia:] Jos täällä on joku, ilmaise itsesi.
\end{description}

Kummitus nousee piilostaan niin, että se on näkyvillä.

Pia kääntyy kummituksen suuntaan, osoittaa sitä ja sanoo: 

\begin{description}
\item[Pia:] Aistin tuolla jotain.
\end{description}

Pyry ja Lumi kääntyvät katsomaan kummitusta. Pia aukaisee silmänsä.

\begin{description} 
\item[Pia (mairealla, sosiaalitanttamaisella äänellä):] Etkö voisi jättää tätä taloa rauhaan ja lentää valoon?
\item[Kummitus:] Kuka muka sanoo, että pitäis lentää valoon?
\item[Pia:] No esimerkiks minä nyt.
\item[Kummitus:] Miks muka mun pitäis totella sua? Tommonen vanha kurppa.
\item[Pia:] No kun kummitusten kuuluu lentää valoon.
\item[Kummitus:] Mä en kuule mistään normeista välitä.
\item[Pia:] Olishan se sulle itellekin kivempää silleen.
\item[Kummitus:] Mä päätän ihan ite, mikä mulle on kivaa.
\item[Pia:] Minä olen täällä ihan vaan auttamassa sinua pääsemään valoon.
\item[Kummitus:] Mä teen niinku ite haluan. Anarkiaa!
\item[Pyry:] Tuota... Me pidetäänki tää kummitus silleen ironisesti.
\end{description}

\otsikko{Anahita}
\addcontentsline{toc}{section}{Anahita}

{\em Babylon, joskus vuosien 600 eaa ja 500 eaa välillä.}
\newline

\noindent
Daniel poistui kortteeristaan ja lähti kulkemaan kohti hyväntekijänsä taloa. Danielin kortteeri oli selvästi vaatimattomampi kuin mihin hän oli kotonaan Juudeassa tottunut. Juudeassa hän oli ollut ylimys, mutta sitten babylonialaiset olivat valloittaneet Juudean ja vieneet sieltä ylimykset vangeiksi Babyloniaan.

Daniel sai liikkua Babylonissa vapaasti, kunhan ei yrittänyt poistua kaupungista, ja kaupungin ihmeet olivat saaneet hänet ymmälleen. Kaupunki oli valtava verrattuna Jerusalemiin, ja Zigguratit, porraspyramidit, joiden huipulla babylonialaiset papit palvoivat jumaliaan olivat niin paljon mahtavampia kuin Salomon temppeli Jerusalemissa.

Salomon temppelinkin babylonialaiset olivat tuhonneet. Daniel ihmetteli, kuinka se oli ylipäätänsä mahdollista. Jahve oli muinoin tehnyt liiton juutalaisten kanssa. Jos juutalaiset palvoisivat ainoastaan Jahvea, Jahve suojelisi juutalaisia. Daniel oli oppinut ajattelemaan, että Jahve oli mahtavampi kuin muut jumalat, mutta koko matkan Juudeasta Babyloniaan babylonialaiset sotilaat olivat vittuilleet juutalaisille, että Marduk, babylonialaisten pantheonin pääjumala, oli lyönyt Jahven.

Onneksi Daniel oli ystävystynyt Babylonissa varakkaan persialaisen kauppiaan kanssa, ja kauppias antoi Danielin myydä markkinapaikalla persialaisia käsitöitä. Se toi Danielille vaatimattoman elannon. Daniel tosin ei voinut lakata ihmettelemästä sitä, kuinka persialainen käsityötaito hakkasi juutalaisen sata nolla.
\newline

\noindent
Daniel astui kauppiaan yleelliseen taloon. Kauppias oli poissa paikalta, joten hän asioisi Anahitan, kauppiaan tyttären kanssa. Daniel ja Anahita olivat aiemminkin heittäneet toisilleen katseita, mutta kauppiaan läsnäollessa he eivät olleet päässeet vaihtamaan yhtään sanaa. Anahita oli nuori nainen kukkeimmassa iässään, yllään sininen, silkkinen mekko, joka jätti käsivarret paljaaksi sekä kultaisia rannerankaita.

''Tulin taas hakemaan käsitöitä myytäväksi'', Daniel sanoi.

''Voit hakea ne itse varastosta'', Anahita sanoi. ''Minä en ymmärrä kaupankäynnistä mitään, mutta vaikutat olevan allapäin. Kevennä ihmeessä mieltäsi.''

''Sitä minä edelleen surkuttelen, että Marduk löi Jahven'', Daniel sanoi. ''Vaikka kuvittelin Jahven olevan vahvin jumalista.''

''Eihän Jahvea ole edes olemassa'', Anahita naurahti. ''On vain Ahura Mazda ja Angra Mainyu.''

Daniel koki suuttumuksen mielessään, mutta nuoren naisen nähden sitä ei sopinut näyttää. Olihan hän tottunut Babylonissa kuulemaan, että Jahve oli heikoimmasta päästä jumalia, mutta ei kukaan ollut aiemmin hänen olemassaoloaan kiistänyt. Daniel vain tuijotti tytön kauniita kasvoja. Viesti, joka noilta ihanilta huulita tuli, oli niin kylmä.

''Keitäs ne ovat?'' Daniel sai sanottua jotenkuten ystävälliseen äänensävyyn.

''Ahura Mazda on kaiken hyvän, viisauden ja järjestyksen jumala, joka on luonut kaiken lainmukaisen maailmassa. Angra Mainyu on puolestaan kaaoksen ja tietämättömyyden jumala, joka on luonut kaiken pahan. Ihmistä lukuunottamatta jokaista Ahura Mazdan hyvää luomusta vastaa Angra Mainyun paha luomus.''

''Jahvehan on luonut maailman!'' Daniel kivahti.

Itse asiassa Daniel oli juutalaisten keskuudessa kuullut kahta eri tarinaa maailman luomisesta. Toisen mukaan maailman oli luonut Jahve yksin ja toisen mukaan jumalat, elohim, yhdessä. Suuret totuudet maailmasta olivat sellaisia, että keskenään erilaisetkin tarinat saattoivat kaikki olla tosia, toisin kuin sellaiset pienet totuudet, että jos kuppi on täynnä viiniä se ei voi olla täynnä maitoa.

Anahita naurahti: ''Tuo nyt on takapajuista taikauskoa. Maailma on Ahura Mazdan ja Angra Mainyun, järjestyksen ja kaaoksen taistelukenttä, ja jokainen ihminen joutuu valitsemaan puolen tuossa taistelussa. Itse olen valinnut hyvät teot, hyvät ajatukset ja hyvät sanat, joten olen järjestyksen puolella.''

Ne myytit, joita juutalaiset kertoivat, olivat pääosin rajoittuneet juutalaisten historiaan sivuten vain vähän ja hajanaisesti maailman luomista ja sellaisia asioita. Nyt Anahita kertoi koko maailman rakenteesta ja peilasi sitä omaan elämäänsä. Daniel koki vihan kasvavan sisällään ymmärtämättä miksi. Hän ei voinut myöntää itselleen, että Anahitan maailmankuva oli kehittyneempi kuin hänen omansa. Hän vain ajatteli ihanan olennon edessään lausuvan niin ärsyttäviä sanoja.

''Mistäs sinä tuollaista tiedät?'' Daniel kivahti.

''Profeetta Zarathustra kertoi tällaiset asiat kansallemme kymmenen sukupolvea sitten.''

''No sitten Mardukiakaan ei ole olemassa'', Daniel naurahti happamasti. Babylonialaisten pääjumalan olemassaolon kiistäminen paransi hiukan hänen oloaan, vaikkei hän omaan kiistoonsa oikeastaan uskonutkaan.

Anahita kertoi lisää maailmankuvastaan: Amesha Spentasta eli Ahura Mazdan aspekteista, joiden avulla tämä toimi maailmassa, ihmisten kuolemanjälkeisestä elämästä joko paratiisissa tai helvetissä riippuen siitä, kuinka hyvin he olivat eläneet, ja siitä, kuinka lopulta Ahura Mazda, järjestys, voittaisi Angra Mainyun, kaaoksen. Daniel kiinnitti huomiota siihen, että toisin kuin hänen oman kansansa hajanaiset ja ristiriitaiset myytit, Anahitalla oli johdonmukainen kokonaiskuva todellisuudesta. Myös suuret totuudet jumalista olivat sellaisia kuin totuus viinimukista, johon ei mahtunut maitoa. Danielista tuntui, että Anahita oli kaukana hänen oman tasonsa yläpuolella. Hyvällä maulla valitut vaatteet, kauniit kasvot, kapea uuma, ja vielä johdonmukaiset näkemykset. Daniel ei voinut olla tuntematta itseään juntiksi.

Raivo kasvoi Danielin sisällä. Ensin babylonialaiset olivat nöyryttäneet hänen kansansa sodassa, ja nyt tuo tyttö osoitti, että Danielin maailmankuva oli takapajuinen. Tyttö uskoi vain kahteen jumalaan. Danielin pitäisi laittaa siitä jotenkin paremmaksi. Tilanne muuttui Danielin mielestä niin sietämättömäksi, että hän menetti tajuntansa.

Kun Danielin silmissä oli sumennut, hän kuuli äänen: ''Palvelijani Daniel, kuule minua. Olen Jahve, ainoa olemassaoleva jumala. Annan sinulle tehtävän.''

Kun Daniel heräsi, hän huomasi yhä seisovansa, ja hän tunsi olonsa huojentuneeksi. Jumalia oli vain yksi, Jahve. Nyt Daniel alkaisi keräämään kansansa taruja ja hajanaisia historiamuistiinpanoja. Niiden sisällä piilisi johdonmukainen kokonaiskuva maailmasta, jonka löytäminen olisi Danielin tehtävä. Tuo maailmankuva pitäisi Danielin kirjoittaa kirjaksi.

Mutta ensin Daniel joutuisi myymään persialaisia käsitöitä markkinapaikalla, että hän saisi ansaittua leipänsä. Mieluummin hän olisi myynyt juutalaisia käsitöitä, mutta ne eivät olleet yhtä taidokkaita.

Ja Anahita, Anahitan hän vielä voittaisi omakseen.

\otsikko{Kohdussani}
\addcontentsline{toc}{section}{Kohdussani}

Emilia kulki metallista käytävää, ja näki eräässä syvennyksessä tuntematonta materiaalia olevan pöydän, jolla oli lipas. Koska kyseessä oli tutkimusretki, Emilia avasi lippaan. Se aukesi helposti. Sieltä lehahti jotain pölyä, ja Emilia yskäisi.

Yhtäkkiä Emiliaa alkoi panettamaan vietävästi. Niinpä hän avasi planeettahaalarinsa vetoketjun ja työnsi kätensä alapäähänsä alkaen hyväilemään sitä. Hän ei huomannut, että hänen kätensä oli yhä pölyssä, jota oli lehahtanut lippaasta.
\newline

\noindent
Tutkimusretki vieraalle planeetalle oli ohi, ja miehistö oli sukkulassa palaamassa avaruuslaiva Yhtiöön. Koska sukkulan tilat olivat ahtaat, miehistö istui kylki kyljessä.

''Jälkiä sivilisaatiosta'', John sanoi. Hän istui kylki kyljessä Emilian kanssa. John jatkoi: ''Mutta ei jälkiä vieraista elämänmuodoista. Tuhoutunut sivilisaatio siis.''

Emilia mietti avaruusaluksen reittiä. Seuraavaan aurinkokuntaan päästäisiin kolmella hyperavaruushypyllä, jos nykyisen aurinkokunnan aurinkoa käyttäisi avaruuslinkona.

''Kulta!'' Emilia kuuli Johnin äänen.

''Anteeksi, kulta'', Emilia vastasi. ''Olin ajatuksissani.''

Emilia oli aluksen navigaattori, ja hän oli omistautunut työlleen. Inhimillinen intuitio oli tietokoneita tehokkaampi väline laskentaongelmana NP-täydelliseen reittien suunnitteluun, ja Emilian alitajunta työskenteli jatkuvasti reittien ja hyperavaruushyppyjen parissa. Niin omistautunut hän ei kuitenkaan ollut, etteikö hänellä olisi ollut aikaa miesystävään, vaikka sellaisiakin avaruusmatkaajia oli pilvin pimein. Emilian ja Johnin lisäksi Yhtiön miehistöön kuului vain yksi homopari, ja loput miehistöstä olivat sinkkuja.

''Löysitkö sinä merkkejä elämästä?'' John kysyi.

''En'', Emilia vastasi. Hän ei ollut aivan varma, puhuiko hän totta.
\newline

\noindent
John ja Emilia makailivat Emilian hytissä avaruusalus Yhtiössä. He olivat juuri rakastelleet. Emilia ajatteli, että John ei ollut kuin keskinkertainen rakastaja, vaikka ulkonäköä hänellä oli vaikka muille jakaa. Toisaalta Johnilla oli statusta avaruusaluksella. Planeettaretkien johtajana hän oli asemaltaan pelkästään aluksen kapteenin alapuolella.

Emilia tunsi omituista kutinaa pillussaan. Kuin joku pikkiriikkinen olisi liikkunut siellä. Emilia ei kuitenkaan kiinnittänyt siihen huomiota.

Päivät kuluivat, ja avaruusalus jatkoi Emilian laskemaa reittiä. Emiliasta alkoi tuntua siltä, kuin Johnin rakastajankyvyt olisivat parantuneet kerta kerralta. Emilia ei ihan tarkkaan pystynyt sanomaan, mitä John teki toisin kuin ennen, mutta jostain syystä seksi oli muuttunut tyydyttävämmäksi. Lisäksi sekä Emiliaa että Johnia panetti koko ajan, ja he rakastelivat niin usein kuin Johnin libido antoi myöten. Jokaisen yhdynnän jälkeen Emilia tunsi kutinaa alapäässään, mutta koska kutina oli alkanut samoihin aikoihin kuin seksin paraneminen, Emilian alitajunta assosioi tuon kutinaan seksuaaliseen tyydyttyneisyyteen, eikä Emilia näin ollen liittänyt sitä ongelmiin.

Emilia kiinnitti huomiota myös siihen, että kuukautiset olivat jääneet häneltä pois, mutta hän käytti varmaa ehkäisyä, niin se ei voinut olla merkki raskaudesta. Oikeastaan Emilia oli vain tyytyväinen, että oli päässyt moisesta riesasta eroon.
\newline

\noindent
Emilia oli kanttiinissa nauttimassa päivällistään. Aluksessa oli keinotekoinen painovoima, joten ateriaa ei tarvinnut imeä pillillä muovipussista, mutta ei ruuan laatu päätä huimannut. Ateria koostui astronauttien rautaisannoksesta, jossa oli nopeasti lämmitettävää valmisruokaa.

Yhtäkkiä Emilia kuuli äänen päänsä sisällä: ''Emilia, Emilia!'' Ääni oli pehmeä ja lempeä.

Emilia säikähti, että oliko pitkä aika ahtaassa avaruusaluksessa saman porukan kanssa ajamassa häntä avaruushulluuteen, mutta päätti vastata. ''Mitä?'' Emilia ajatteli sanan mielessään.

Ääni selitti, että se kuului muinaiseen, tuhoutuneeseen sivilisaatioon, ja että se, rodun viimeinen vesa, oli asettunut Emilian kohtuun kasvamaan. Emilian mieleen tuli kuva pitkästä ja vaaleasta, hyvin ihmismäisestä kansasta. Jokainen kansan yksilö vain oli kauniimpi kuin yksikään ihminen.

''Sinulla on mahdollisuus toimia kansamme elvyttäjänä'', ääni sanoi.

Emilia oli haltioissaan. Hänen kohdussaan oli kasvamassa tuollaisen kansan viimeinen vesa. Hän toimisi emona kauniille otukselle, ja hän tunsi olevansa siunattu kun hänet oli valittu tähän tehtävään.

''Käytämme siittiöitä ravintonamme'', ääni sanoi. ''Joten pyydän sinua olemaan yhdynnässä Johnin kanssa niin usein kuin mahdollista.''

Emilia päätti noudattaa tätä ohjetta. Hänellä ei käynytkään mielessä, että aluksen sääntöjen mukaan jokaisen vieraasta elämästä tartunnan saaneen piti välittömästi ilmoittautua sairastuvalle.
\newline

\noindent
Tiiviit yhdynnät Johnin kanssa olivat jatkuneet. Se jokin, joka tuntui liikkuvan Emilian pillussa yhdynnän jälkeen tuntui suuremmalta kuin aiemmin.

''Kulta'', John sanoi erään rakastelukerran jälkeen. ''Minusta tuntuu, että kivekseni ovat kasvaneet. Ehkä minun pitäisi ilmoittautua sairastuvalle.''

Ääni Emilian pään sisällä puuttui puheeseen: ''Olen ruiskuttanut hänen penikseensä kivesten kasvua stimuloivaa hormonia. Näin hän tuottaa enemmän siittiöitä ravinnokseni. Minä näet kasvan ja tarvitsen enemmän ravintoa kuin ennen.''

Emilia tunsi hätäännyksenpoikasen nousevan mieleensä ja sanoi: ''Minusta ne ovat ihan saman kokoiset kuin aiemmin. Ainahan sulla on aika kookkaat säkit olleet. Just sellaiset mistä mä tykkään. Ei tällaisen takia kannata lekuria vaivata.''

John tuntui uskovan selityksen.
\newline

\noindent
Vähitellen Emiliasta alkoi tuntua siltä, että hän haluaisi kokata Johnille, mutta mahdollisuutta siihen ei avaruusaluksella ollut. Emilia ei aiemmin ollut avaruusnavigoinnilta ollut välittänyt siisteydestä, mutta nyt hän alkoi siivota hyttinsä huolellisesti ja järjesteli huonekalut siellä niin, että sänky oli ikään kuin pesä muiden huonekalujen ympäröimänä.

Avaruusnavigointi ei enää pyörinyt niin Emilian mielessä. Nyt hän ajatteli usein itseään ja Johnia kasvattamassa kaunista, vaaleaa lasta. Emilia ajatteli heidän käyvän kolmestaan säännöllisesti jäätelöbaarissa. Sitten hän muisti heidän olevan avaruusaluksessa. Löytyisiköhän astronauttien rautaisannoksista jäätelöä?

Koska Emilialla ei ollut mahdollisuutta kokata Johnille, hän päätti järjestää tälle toisenlaisen yllätyksen. Hän murtautui Johnin hyttiin ja alkoi siivota sitä. Hän järjesteli hyttiin nk. naisen kosketusta: Verhoja, koriste-esineitä, pöytäliinoja.

Kesken kaiken John saapui. ''Kulta, mitä sä teet?''

''Päätin järjestää sulle yllätyksen'', Emilia sanoi. ''Tai sitten voimme kantaa sänkysi minun hyttiini ja asua molemmat siellä.''

''Kai tiedät, että se on vastoin sääntöjä.''

''Viis säännöistä'', Emilia sanoi ja hyppäsi Johnin kaulaan.

Rakastelun jälkeen John valitti, että hänen kiveksensä olivat vieläkin kasvaneet, ja hän pelkäsi, että ne alkavat jo pullottaa housujen alta. Emilia joutui käyttämään kaikki diplomaatinkykynsä, että hän sai Johnin puhuttua olemaan ilmoittautumatta sairastuvalle. ''Mutta jos ne vielä kasvavat, kerron kyllä lekurille'', John sanoi.
\newline

\noindent
Eräänä iltana, kun Emilia oli yksin vuoteessa, hän tunsi polttoja alapäässään. Oli kuin jokin olisi halunnut tulla ulos. Hänen alavatsassaan möyrysi, ja Emilia antoi halulleen periksi ja ponnisti. Jokin tuntui liikkuvan synnytyskanavaan. Emilia ponnisti uudelleen. Kipu oli vallannut hänen alavatsansa. Ja uusi ponnistus.

Yhtäkkiä synnytyskanavasta syöksyi ulos jotain. Emilia katsoi eteensä kauhistuneena. Siinä leijui ilmassa punainen, noin omenan kokoinen visvaa valuva pallo. Yltympäri palloa oli silmiä, ja sillä oli suu, joka oli täynnä ohuita, pitkiä torahampaita. Emiliaa pelotti, kun otus mulkoili Emiliaa. Tuonko hirvityksen hän oli synnyttänyt?

Otus aukoi ja sulki suutaan, ja syöksyi oven läpi Emilian hytistä käytävään. Vain reikä jäi oveen.

Emilia kyyhötti sängyssään ahdistuneena. Poissa olivat kuvitelmat perhe-elämästä vaalean, kauniin lapsen kanssa, ja mielessä välkkyi vain hirvitys, joka oli tullut ulos hänen alapäästään. Masennukseltaan Emilia ei edes kyennyt edes painamaan hälytysnappia 8. ''Vieras elämänmuoto vapaana aluksessa.''


\otsikko{Borukka}
\addcontentsline{toc}{section}{Borukka}

Istun baarissa Jucan seurassa. Kummallakin on ensimmäiset oluttuopit edessään.

''Mites opinnot sujuu?'' Jucca kysyy.

''Ei ne suju'', vastaan. ''Tulee enemmän istuttua baarissa pelaamassa borukkaa.''

Borukka on kolmiulotteinen versio shakista. Se on liian vaikea peli ilman pelurin aivoimplanttia. Minulla ei ole sellaista, mutta matemaatikon aivoimplantti löytyy, ja se pyörittää myös borukkasoftaa.

''Mä alan tehdä kohta gradua'', Jucca sanoo. ''Olen ajatellut hiukan toisen kertaluvun kielten malliteoriaa aiheeksi.''

Jucan matematiikanopinnot sujuvat, toisin kuin omani.

''Hei te matemaatikot siellä'', viereisestä pöydästä huikataan. ''Ottakaa keskenänne erä borukkaa.''

Minä ja Jucca vastustelemme aluksi, mutta lopulta suostumme.

''Eiköhän käytetä kolmostason tekoälyä'', sanon.

''Sopii'', Jucca vastaa.

Borukan ammattilaispelaajat saavat käyttää implanteissaan kaikkea tekoälysoftaa, jonka vain ovat onnistuneet hankkimaan, ja vielä sen jälkeenkin inhimilliselle intuitiolle jää käyttöä. Jos minä ja Jucca käyttäisimme huipputekoälyjä, ne käytännössä pelaisivat kokonaan puolestamme, joten amatöörien peleissä on tapana rajoittaa sallitun tekoälyn vahvuutta.

Olemme kanta-asiakkaita baarissa, joten pelitasomme tunnetaan. Baarimikko alkaa ottaa vastaan vetoja. Minä saan kertoimet 2,9 vastaan 4 ja Jucca saa kertoimen 3,9 vastaan 3. Minua pidetään hiukan kovatasoisempana. Baarissaolijat lyövät vetoa niin minun kuin Jucankin puolesta.

Minä ja Jucca kytkemme langattomasti aivoimplanttimme yhteen, ja aivoimplanttimme kytketään baarin skreeniin. Minulle ilmestyy mieleen 8 x 8 x 8 ruudun pelilauta, jonka kahdella ensimmäisellä tasolla on 128 nappulaani. Jucan 128 nappulaa ovat laudan vastakkaisilla tasoilla.

Useimmilla muilla aloilla käytetään aivoimplanttia, joka on yksinkertainen tietopankki alan vaatimasta nippelitiedosta, mutta matemaatikoiden aivoimplantit mahdollistavat monimutkaisten asioiden visualisoinnin sekä tekoälyavusteisen loogisen päättelyn. Sellaisen käyttö vaatii jonkun verran harjoittelua.

Valitsen yhden hobitin laudan toisesta tasosta, ja avauskirjasto tulvahtaa mieleeni. Surffaan mielessäni hetken siinä ja valitsen mordorilaisen avauksen. Siirrän ajatukseni voimalla hobittiani yhden askeleen eteenpäin.

Minä ja Jucca keskitymme ajatuksiimme, mutta muut baarissaolijat seuraavat peliämme skreeniltä.

Mieleeni tulvahtaa Jucan vastaus. Hänkin siirtää erästä hobittiaan. Alamme siirrellä mordorilaista avausta, ja implantti syöttää mieleeni koko ajan avauksen variaatioita. Lopulta valitsen erään mielenkiintoisen variaation.

Alamme lähestyä keskipeliä. Käyn mielessäni siirtovaihtoehtoja läpi, ja tekoäly syöttää mieleeni koko ajan sitä, kuinka peli jatkuisi valitsemistani siirroista. Kerran se siirtää eräässä tuollaisessa jatkossa velhoani, mutta minä syön lohikäärmeelläni Jucan örkin sen sijaan, ja tekoäly laskee ehdottamani jatkon edullisemmaksi minulle.

Peli jatkuu, ja kumpikin tekee siirtoja. Siirtoehdotuksiini tekoäly antaa myös numeerisia arvioita aseman edullisuudesta minulle. Voittotodennäköisyyteni on koneen mukaan pitkään 45 prosentissa. Sitten tekoälyn ja minun älyni yhdistelmällä löytyy siirtosarja, joka nostaa voittotodennäköisyyteni 55 prosenttiin.

Minä ja Jucca istumme silmät suljettuina, mutta muille baarissa olijoille skreenin tekoäly näyttää mielenkiintoisia kuvakulmia pelistämme. Yleensä on hiirenhiljaista, mutta aina kun nappula syödään, kuuluu sekä ilon että pettymyksen huudahduksia. Vetoa on lyöty kummankin puolesta, ja katsojat tuntevat borukasta lähinnä säännöt.

Pelaamalla borukkaa baarissa olen oppinut tekemään aivotyötä ja samalla sulkemaan mielestäni pois sen tosiasian, että suoritustani seurataan koko ajan. Hyödyllinen taito myös matematiikanlaitoksella. Siis jos siellä joskus kävisi.

Jucca siirtää peikkoaan. Luulen keksineeni nerokkaan vastauksen. Tekoäly antaa vastausta ajatellessani vaarasignaaleja, mutta en välitä niistä vaan siirrän haltiaani.

Jucca siirtää omaa haltiaansa, ja siirtoni osoittautui virheeksi. Olisi pitänyt luottaa tekoälyn vaarasignaaleihin. Jucca alkaa hyökätä, ja tekoälyni yrittää koko ajan laskea Jucalle mattisekvenssejä, että osaisin varautua niihin puolustautuessani. Sitten äkkään siirtosekvenssin, joka laittaa Jucan kuninkaan vaaraan. Laitan tekoälyn laskemaan variaatioita tuohon sekvenssin ja tulos on selvä: Matti 42 siirrossa.

Alan pelaamaan mattisekvenssiä, ja parin siirron jälkeen Jucca luovuttaa.

Avaan silmäni ja siirrän huomioni mielessäni olleesta pelilaudasta baariin. Osa baarissaolijoista tulee onnittelemaan minua, ja heitämme yläfemmoja. Vetonsa hävinneet ovat sitä vastoin nyreissään. Minä ja Jucca olemme onnellisen uupuneita kovasta aivotyöstä.

Vetonsa voittaneet menevät lunastamaan voittojaan baarimikolta, ja eräs humalainen mies, ei baarin kanta-asiakas nousee: ''Se huijasi. Se käytti viitostason tekoälyä!''

Baarin kanta-asiakkaat menevät toppuuttelemaan humalaista. He luottavat sekä minun että Jucan rehellisyyteen, ja kanta-asiakkaat ajavat syytöksiä heitelleen baarista ulos.


\otsikko{Extreme Petankki}
\addcontentsline{toc}{section}{Extreme Petankki}

Isä katsoi lapsiaan, jotka makasivat divaaneilla. Isäkin asettui makaamaan omalle divaanilleen, ja työnsi pistokkeen takaraivoonsa.

''Katsotaanpa, millaisen kentän meidän ratamestari on rakentanut'', isä sanoi. Hän seisoi lastensa, Tuomon 13, Siljan 11 ja Pinjan 7 edessä.

''Tuossa on kuoppia, ja tuolla on miinakenttä, ja tuolla on voimakenttä, joka liikuttaa ilmassa olevia palloja länteen…'', Tuomo aloitti.

Isä ajatteli, että Tuomo rakensi teiniratoja, teinihän hän olikin. Niissä oli härpäkettä härpäkkeen vieressä. Yhtä hyvin olisi voinut ladata jonkun virallisen petankkikentän, joissa, toisin kuin Tuomon rakentamissa radoissa, oli pääosin tasaista alustaa ja vain siellä täällä este tuomassa pientä maustetta peliin. Viralliset kentät oli myös rakennettu ulkoasultaan jonkun teeman mukaisiksi, kun taas Tuomoa kiinnosti pelkkä esteiden pelillinen funktio eikä ulkonäkö. Mutta Tuomo piti ratojen rakentamisesta, ja pääasia, että lapsilla oli hauskaa.

''Voitte käyttää heitonvakaimia ja kevennettyjä palloja'', isä sanoi.

''Mä en ainakaan käytä'', Tuomo sanoi.

''Mä taidan ottaa kevennetyt pallot'', Silja sanoi.

''Ne on pelissä huijaamista'', Tuomo vastasi.

''En mä taidakaan ottaa'', Silja vastasi.

Isä ajatteli, että normipallot olivat vähän liian painavia Siljalle, ja hän olisi pystynyt pelaamaan mielekkäämmin kevennetyillä palloilla. Isä kuitenkin antoi Siljan pitää päänsä.

''Ai onko kevennetyt pallot ja heitonvakain huijausta?'' Pinja kysyi.

''On ne'', Tuomo vastasi.

''Olepa nyt hiljaa'', isä sanoi Tuomolle ja jatkoi Pinjalle: ''Ei ne ole huijausta, ota vaan sellaiset.''

Pinja avasi valikon napsauttamalla sormiaan ja kytki heitonvakaimen ja kevennetyt pallot päälle. Hän oli muita sen verran nuorempi, ettei hän pärjännyt ilman apuvälineitä.

Pelaajien eteen maahan ilmestyi rinki. Tuomo astui rinkiin ja heitti pikkupallon, joka meni kuoppaan kuuden metrin päässä. Petankkipeli alkoi näin, ja Tuomo ja Silja pelasivat joukkueena isää ja Pinjaa vastaan.

Ensin pelattiin maastossa, jossa oli puoli metriä halkaisijaltaan olevia matalia kuoppia vieri vieressä. Isä ajatteli, että hän oli pelannut kuoppapeliä teininäkin ennen kuin virtuaalitodellisuudet olivat tulleet, mutta lapset olivat kasvaneet ikänsä ympäristössä, jossa pääsi halutessaan virtuaalitodellisuuteen, eikä heistä pelkästään virtuaalitodellisuudessa mahdollinen este ollut sen kummempi kuin reaalimaailmassakin mahdollinen este.

Tuomo heitti ensimmäisen ison pallonsa tarkoituksenaan heittää se samaan kuoppaan kuin pikkupallo, mutta se meni viereiseen kuoppaan.

Sitten tuli Pinjan vuoro, Se, että hänellä oli kevennetyt pallot tarkoitti sitä, että heitettäessä ne tuntuivat kädessä normipalloja kevyemmiltä, mutta irrottuaan kädestä, törmätessään muihin palloihin, ne käyttäytyivät painon suhteen kuin normipallot.

''Nyt Pinja lähelle pikkupalloa'', isä kannusti.

Pinja heilautti kättään heittääkseen pallon. Virtuaalitodellisuuden tekoäly ohjasi hiukan kättä niin, että heitto olisi optimaalinen. Näin Pinjan heitto syntyi hänen oman kädenliikutuksensa ja tekoälyn ohjauksen yhteispelillä.

Pallo meni samaan kuoppaan kuin pikkupallo.

''Tekoäly heitti eikä Pinja'', Tuomo nurisi.

''Hieno heitto, Pinja!'' isä kehui.

Pelaajat heittivät loputkin pallot, ja lopuksi isän joukkueella oli kaksi palloa lähimpänä pikkupalloa. Samassa kuopassa oli myös isojen lasten joukkueen pallo, joka esti isän joukkuetta saamasta enempää pisteitä.

Petankissa seuraavan kierroksen heittopaikka on se paikka, jossa pikkupallo oli edellisen kierroksen lopulla, joten petankkipelin aikana petankkikentällä vaellellaan.

Isä katsoi, minne hän heittäisi pikkupallon seuraavaksi. Oikealla oli labyrintti, jossa oli seinät ja katto, ja vasemmalla oli jotain pyöriviä seiniä, kuin pyöröovet.

''Heitä tuonne pyöröoviin'', Tuomo sanoi.

''Eiku mä taidan heittää tuosta oviaukosta'', isä sanoi ja heitti labyrintin alkuun.

Tämä kierros oli tavallinen, koska pallo oli tasaisella labyrintin oviaukon edessä, eikä heittopaikan ja pikkupallon välissä ollut esteitä. Siljan pallot lentelivät vähän miten sattui, koska ne olivat liian painavia hänelle.

''Pinja, heitä tohon pikkupallon eteen'', isä sanoi.

Pinja heitti.

''Hyvä Pinja!'' isä onnitteli.

Tuomoa ärsytti, että isän kaikki huomio meni Pinjan neuvomiseen ja kehumiseen, eikä huomiota riittänyt isoille lapsille. Hänkin olisi mielellään seurustellut isän kanssa. Tuomo ajatteli happamana, että pelaaminen olisi hauskempaa, jos Pinja voitaisiin jättää pelin ulkopuolelle, mutta isä aina vaati, että Pinjakin on otettava mukaan perheen yhteisiin peleihin. Vaikkei Pinja Tuomon mielestä osannutkaan pelata niin, että kyseessä olisi ollut pelitaitoisten keskinäinen ottelu.

Tuomon joukkue pääsi tasoihin kierroksen aikana. Pisteet olivat nyt 2-2, ja tämän kierroksen pikkupalloa lähimmän pallon heittäjänä Tuomo saisi heittää pikkupallon seuraavalle kierrokselle.

Oltiin sellaisen labyrintin ovella, jonka seinät ja katto olivat kimmoisia. Tuomo heitti pikkupallon sisään labyrinttiin, ja se kimposi seinästä häviten toisen seinän taakse. Tuomo teki labyrintin seinistä läpinäkyviä, ja pikkupallo näkyi seinän takana. Nyt pelattaisiin kierros, jossa isot pallot pitäisi kimmottaa labyrintin seinistä pikkupallon lähelle.

Kierroksella muut heittivät itse, mutta isä koko ajan neuvoi Pinjalle, mihin kohti labyrintin seinää kannatti tähdätä, että pallon sai kimpoamaan seinästä pikkupallon viereen.

''Pinja ei pelaa itse'', Tuomo sanoi. ''Isä pelaa Pinjan puolesta.''

''Olepa nyt hiljaa'', isä sanoi Tuomolle ja jatkoi Pinjalle: ''Kyllähän sinä itse heität.''

Labyrintissä pelailtiin muutama kierros, ja kun sieltä päästiin toisesta päästä ulos, pisteet olivat 12-10 isoille lapsille. Peli menisi poikki kolmestatoista pisteestä.

Isä katsoi tasaista alustaa, jossa näkyi jotain keltaisia ympyröitä.

''Noi on miinoja'', Tuomo sanoi. ''Jos pallo osuu niihin niin miina rähjähtää, ja räjähdys liikuttaa palloja.''

Isä heitti pikkupallon miinakentällle.

Isä yritti heittää omia isoja pallojaan lähelle pikkupalloa ja neuvoi Pinjaakin tekemään niin. Isot lapset sen sijaan etsivät jokaisen taktisen tekosyyn heittää pallo miinaan. Silloin miinaan osunut pallo lensi villisti tiehensä, ja muutkin kentällä olevat pallot liikkuivat poispäin miinasta. Lopputulos oli se, että kentällä olevat pallot olivat kaukana toisistaan.

Lopulta oltiin tilanteessa, jossa kierroksella oli vain yksi pallo heittämättä, Pinjan pallo. Isojen lasten pallo oli lähimpänä pikkupalloa, ja isän joukkueella oli kolme seuraavaksi lähintä palloa.

''Mä heitän miinaan!'' Pinja julisti.

Isä kuitenkin neuvoi Pinjaa heittämään pallonsa niin, että se osuisi isojen lasten palloon ja kiilaisi sen pois. Jos Pinja onnistuisi, isän ja Pinjan joukkue pääsisi 13 pisteeseen ja voittaisi pelin. Jos taas Pinja epäonnistuisi, isojen lasten joukkue voittaisi pelin.

Pinja päätti noudattaan isän neuvoa. Hän tähtäsi ja heitti. Kädenliike oli alussa menossa hiukan sivuun, mutta tekoäly korjasi sen radalleen. Pallo lensi osuen lopulta isojen lasten joukkueen palloon ja lennättäen sen kauas.

''Hee! Me voitettiin!'' Pinja hurrasi.

''Huijasitte tekoälyllä'', Tuomo nurisi. Häntä ärsytti, että moinen pelitaidoton pikkulapsi oli tehnyt ratkaisevan heiton.

''Pinja toi meille voiton!'' isä kehui.

Pinja uskoi ennemmin isää kuin Tuomoa ja iloitsi voitosta.

Yksi peli petankkia ei riitä mihinkään, ja niinpä seurue pelasi vielä muutaman pelin. Seuraavaksi esteinä oli voimakenttiä, jotka liikuttivat ilmassa olevia palloja sivulle kuin tuuli, mutta se on jo toinen tarina.


\otsikko{Sä Pursuit tietoa}
\addcontentsline{toc}{section}{Sä Pursuit tietoa}

''Pelataan vaikka jotain'', Mirja sanoi. Neljä nuorta aikuista oli baarissa istumassa iltaa. He olivat olleet samalla luokalla yläasteella Kuopiossa ja pysyneet yhteyksissä erilaisuudestaan huolimatta, koska heitä yhdisti se, että kaikki olivat muuttaneet Tampereelle.

''Joo'', Valtteri vastasi. ''Mulla on Race for the Galaxy mukana. Se on semmonen uus korttipeli.''

''Valtteri aina ehdottelee lastenpelejä'', Markku vastasi. ''Trivial Pursuit on aikuisempaan makuun.''

''Ei Race for the Galaxy ole mikään lastenpeli'', Valtteri protestoi. ''Se vaatii niin monimutkaista taktikointia, ettei lapset siihen pysty.''

''Ei Valtterin pelejä'', Mirja sanoi. ''Ne on niin vaikeita.''

''Kato nyt'', Valtteri sanoi Markulle. ''Mirjan mielestä mun pelit on vaikeita ja se on aikuinen.''

'' 'Mikä kortti nousee' -peli se kuiteskin on'', Markku sanoi. ''Trivial Pursuitissa ratkaisee tieto.''

''En mäkään uutta peliä jaksa opetella'', Hanne sanoi. ''Tuolla on Trivial Pursuit tiskillä.''

''Se on uusi versio, jossa on jotain ihme kysymysten vaikeustasoja.'' Markku onki kuluneen pelilaatikon kassistaan. ''Mulla on vanha kunnon versio mukanani.''

Valtteri ajatteli, että Markku oli olevinaan niin tietoviisas aikuinen, mutta todellisuudessa hän halusi pelata Trivial Pursuitin vanhaa versiota siksi, että hän oli pelannut sitä niin paljon, että hän muisti vastaukset ulkoa. Valtteri jäi kuitenkin Race for the Galaxyineen äänestyksessä tappiolle, ja päätettiin pelata Trivial Pursuitia. Markun versiota.

Peli alkoi. Valtteri heitti noppaa ja siirsi nappulaansa pelilaudalla.

''Tässä laudalla liikkumisessa ei kyllä ole paljoa taktikoinnin mahdollisuuksia'', Valtteri sanoi. ''Koko lauta on vaan iso satunnaisapparaatti kysymyksen aihepiirin arpomiseen.''

''Musta on ainakin kiva heittää noppaa ja jännätä, pääseekö pisteruutuun'', Mirja vastasi.

''Pääseehän yleensä valitsemaan aihepiirin kahdesta vaihtoehdosta'', Hanne sanoi. ''Ja senkin voi valita, minkä väristä pisteruutua kohti liikkuu.''

''Mut kaikki pisteruudut on käytävä läpi, jos mielii voittaa'', Valtteri vastasi.

''Sulla ei ole sitä pelkoa'', Markku sanoi ja jatkoi: ''Pelataan nyt. Kysykää joku siltä sininen kysymys.''

Aina kun tuli Hannen vuoro, Valtteri ja Markku kilpailivat siitä, kumpi pääsee esittämään kysymyksen. Kumpikin oli vähän pihkassa Hanneen, koska tämä oli kemian jatko-opiskelija, ja Valtteri ja Markku arvostivat älynlahjoja. Hanne puolestaan ei tuntunut välittävän kummastakaan, koska näillä ei ollut kunnianhimoa. Markku oli kokki, joka päti Trivial Pursuitissa, ja Valtteri taas itseoppinut pulmapähkinöiden suunnittelija, jonka vapaa-ajan lautapelit veivät.

''Kuka on ainoa suomalainen kirjallisuuden Nobelin saanut?'' Mirja kysyi Markulta.

''F. E. Sillanpää'', tuli kuin apteekin hyllyltä.

''Ja etunimet?'' Valtteri tiukkasi.

''Ainahan me ollaan pelattu silleen, että pelkkä sukunimi riittää'', Hanne sanoi.

Siitä tuli siis piste Markulle.

Peli jatkui.

''Mikä oli Eino Kailan vaimon nimi?'' Hanne kysyi Valtterilta.

''Kaino Eila!'' Mirja huusi väliin. Häntä ihmissuhteet kiinnostivat, vaikkei Valtteri tai Markku ollutkaan riittävän hyvän näköinen hänelle itselleen.

''Ööö… rouva Kaila?'' Valtteri ehdotti.

''Ja etunimi?'' Markku sanoi.

''Justhan me sovittiin, että sukunimi riittää'', Valtteri protestoi.

''Ei se koske tällaisia kysymyksiä'', Hanne sanoi.

Ei tullut Valtterille pistettä. Valtteria pänni, että Markku oli päässyt johtoon, ja Hannekin oli haalinut pisteen korkeakulttuurista.

''Tää peli on pelkkä kilpajuoksu'', Valtteri sanoi. ''Kehittyneemmissä peleissä on pelaajien vuorovaikutusta.''

Valtteri oli lautapeliharrastaja, ja saksalaistyyppiset pelit olivat suosiossa peliharrastajien keskuudessa. Niiden pelimekaniikat olivat pitkälle hiottuja mahdollistaen mielekkään strategisen kilpailun pelaajien välillä.

''Eihän tässä kukaan juokse'', Mirja sanoi.

''Tässä ei ole pelaajien välistä vuorovaikutusta'', Valtteri sanoi. ''Kehittyneemmissä peleissä voi kampittaa vastustajia ja tehdä väliaikaisia liittoja muiden pelaajien kanssa.''

Peli jatkui. Mirjakin sai pisteen viihdekategoriasta tiedettyään Dallasin J.R.:n näyttelijän nimen. Valtteri oli yhä nollilla.

''Ei tuollaisesta nippelitiedosta ole mitään iloa'', Valtteri jurputti. ''Tuollaiset voi halutessaan tarkistaa netistä.'' Valtteri oli loistava päättelijä, mutta hänen yleistietonsa oli aika olematon.

''Suuria kokonaisuuksia ei voi tarkistaa netistä'', Hanne sanoi. ''Ne pitää tietää itse, ja niitä opetellessa nippelitietoakin tarttuu päähän.'' Hänellä oli korkeakulttuuripisteen lisäksi piste luonnontieteistä.

''Niin'', Markku sanoi. ''Tieto on valtaa.'' Valtteri ajatteli, että vaikka Markku olikin johdossa, hän ei tiennyt juurikaan muusta kuin Trivial Pursuitin tämän painoksen kysymyksistä.

''Kysykää joku minulta keltainen'', Mirja sanoi siirrettyään nappulaansa.

Markku ja Valtteri kilpailivat yhä siitä, kumpi pääsi kysymään Hannelta, joten kumpikaan ei halunnut kysyä Mirjalta, vaikka tämä olikin ulkomuodoltaan seksikkäämpi kuin Hanne.

''Kuka nousi Rooman diktaattoriksi 81 eaa?'' Hanne kysyi.

''Apua!'' Mirja sanoi. ''Emmä tiedä. Sanotaan vaikka Augustus.''

''Ei kun Sulla'', Hanne sanoi ja katsoi etunimet kortin kääntöpuolelta. ''Lucius Cornelius Sulla.''

Peli jatkui, eikä kestänyt kauaakaan kun Markulla oli jo viisi kuudesta vaaditusta pisteestä. Valtteri oli yhä ainoana nollilla.

''Kehittyneemmissä peleissä on kiinniottomekaniikka'', Valtteri sanoi. ''Niissä peli vaikeutuu johdossa olevalle, että muiden on mahdollista päästä tasoihin.''

''Valtteria taitaa harmittaa, kun ei ole tuo tietopuoli oikein hallussa'', Markku uhosi.

''Kyllähän tässäkin sopivien pisteruutujen määrä vähenee koko ajan'', Hanne sanoi. ''Ja siiten se viimeinen kysymys on vaikea, kun muut saa valita sen.''

Peli jatkui. ''Mikä salmi yhdistää Atlantin ja Välimeren?'' Valtteri kysyi Hannelta.

''Gibraltarinsalmi'',tuli kuin apteekin hyllyltä. Siinä tuli Hannen kolmas piste, tällä kertaa maantiedosta.

''Taktikoinninmahdollisuudetkin tästä puuttuvat'', Valtteri jurputti. ''Kehittyneemmissä peleissä on esimerkiksi sellainen mekaniikka kuin worker placement. Jokainen pelaaja yrittää rakentaa itselleen niin tehokkaan pisteentekokoneen kuin mahdollista.''

''Pelataan nyt!'' Mirja sanoi.

Valtteria ärsytti joutua pelaamaan niinkin alkeellista peliä kuin Trivial Pursuitia, ja vieläpä niin, että ainoana pelaajista hänen pistetilinsä oli nollilla. Markulla oli jo kuusi vaadittua pistettä. Hän voittaisi, jos hän pääsisi keskiruutuun ja vastaisi siellä oikein. Bimbo-Mirjallakin oli viihdekategorian piste.

Valtteri tuli oranssiin pisteruutuun. Aiheena urheilu ja vapaa-aika. Valtteri ajatteli, että nyt kysyttäisiin vuoden 1954 yleisurheilun maailmanmestaruuskisojen moukarinheiton pronssimitalisia tai jotain muuta vastaavaa täysin ufoa.

''Kuka on suunnitellut Lost Cities -lautapelin?'' Mirja kysyi.

Valtteri ajatteli, että tämän hän tietää, vaikka toisaalta häntä ärsyttikin, että lautapeliaiheinen kysymys oli näin helppo. Olisivat mieluummin kysyneet Munchkinin suunnittelijaa tai jotain vastaavaa. ''Reiner Knizia.'' Piste tuli.

\otsikko{Modaaliloogikon painajainen}
\addcontentsline{toc}{section}{Modaaliloogikon painajainen}

Jos Saatana on olemassa, silloin väistämättä Jumalakin on olemassa. Tämä yksinkertainen tosiasia sai minut kääntymään kristityksi. Onnistuin nimittäin osoittamaan Saatanan olemassaolon kiistattomasti.

Kaikki alkoi siitä, kun Orpon hallituksen yliopistoleikkaukset iskivät, ja määräaikaista matematiikan apulaisprofessuuriani ei uudistettu. Modaalilogiikan formaalit ominaisuudet ovat erikoisalaani, eikä teknologiateollisuudella ole käyttöä erikoiskyvyilleni. Niinpä potkut yliopistosta, ainoasta työpaikasta, jossa erikoisosaamiselleni oli käyttöä, saivat minut epätoivoiseksi.

Olin valmis tarttumaan mihin oljenkorteen tahansa, ja erään pienen kristityn uskontokunnan työtarjous tarjosi sellaisen. He tarvitsivat matemaatikon mallittamaan formaalisti syntikäsitystään.

''Jumala on antanut ihmiselle matematiikan'', pastori Koskela, työnantajani, sanoi kun olimme keskustelemassa palkkaamisestani. Hän kertoi suorittaneensa aikoinaan luonnontieteiden kandidaatin tutkinnon matematiikassa, mutta saaneensa uskonnollisen herätyksen maisterivaiheessa.

''Ei, matematiikka vain kuvaa ihmisen tapaa hahmottaa todellisuus'', kritisoin. Olin ateisti ja kantilainen.

''Ajattele kaikkia matemaattisia teoreemoja, joille pohjaamme luonnontieteen'', Koskela sanoi. ''Hyvä Jumala on säätänyt nuo teoreemat tosiksi.''

''Mutta ZFC. Matematiikka voidaan redusoida merkkijonopeliksi. Teoreemat ovat vain tuon merkkijonopelin sääntöjen emergentti seuraus'', sanoin.

''Jumala on säätänyt emergenssin'', Koskela sanoi.

En uskonut tuohon, koska minusta emergenssissä ei ollut kyse mistään sen enemmästä kuin saman ilmiön tarkastelusta inhimillisen käsityskyvyn eri karkeustasoilla. En kuitenkaan juuttunut, vaan jatkoimme.

Koskela kertoi, että heillä oli syntikäsitys, jossa eri tekoja oltiin luokiteltu sallituiksi ja synniksi. Minun tehtäväni olisi formalisoida nuo käsitykset loogisessa kalkyylissä, jonka itse kehittäisin, ja tuloksena saataisiin laskumenetelmä, joka kertoisi, mitä monimutkaisemmissa tilanteissa pitäisi valita synnin välttämiseksi. Heidän syntiluokittelunsa oli lähinnä rautalankamalli yksinkertaisille teoille.

Keskustelimme formalisoimisesta, ja päädyimme käyttämään modaalilogiikkaa, johon oli lisätty syntioperaattori. Alkeislauseet olivat asiaintiloja, joita toimija saattoi toimillaan saada voimaan, ja syntioperaattori kertoi, oliko jonkun kompleksisen asiantilan voimaansaattaminen synti. Tämä logiikka kykeni hanskaamaan myös velvollisuuden. Teko on velvollisuus täsmälleen silloin, kun sen tekemättä jättäminen on synti.

Keskustelimme seurakunnan syntikäsityksestä, ja saimme sen formalisoitua ylläkuvatussa logiikassa. Deonttisessa logiikassa on lähes aina aksiooma, joka sanoo, että jos joku teko on velvollisuus, teko on silloin myös mahdollinen. Yritin saada tätä lisättyä systeemiin, mutta Koskela vastusteli. Lopulta jätimme tämän aksiooman pois. Maksaja päättää.

Sitten aloin työskentelemään. Tarkoitukseni oli todistaa ylläkuvatussa systeemissä teoreemoja, joista saisi kuvan siitä, millaiset kompleksiset teot olivat syntiä.

On joitain matematiikan teorioita, esimerkiksi jatkuvien reaalifunktioiden teoria, ja kompleksianalyyttisten funktioiden teoria, joissa palikat tuntuvat loksahtavan paikalleen liian hyvin. Teoriasta saadaan johdettua teoreemoja, jotka tuntuvat liian vahvoilta, liian sopivilta. Tällöin normaalisti ajattelen, että teoria on ''luonnollinen'', ei pelkästään ihmisen tekoa, mallinrakennusta, vaan jotain, joka oikeasti vastaa todellisuutta.

Tämän teorian kanssa minulla oli samanlainen olo. Jouduin pinnistämään matemaattiset kykyni saadakseni johdettua mielenkiintoisia teoreemoja, mutta ne olivat upeita. Palikat tuntuivat loksahtavan paikalleen liian hyvin. Ainoana kauneuspilkkuna oli se, että teoriasta sai johdettua tuloksen, jonka mukaan oli joitain yksittäisiä tekoja, jotka olivat velvollisuuksia siitä huolimatta, että ne olivat mahdottomia.

Olin teorian lumoissa, ja ajattelin sen kuvaavan todellista hyvää ja pahaa. Minulla kävi mielessä, että oliko Paholainen muuttanut matematiikan lakeja niin, että ei ollut mahdollista tehdä kaikkia sellaisia tekoja, jotka olivat velvollisuus.

Puhuin asiasta Koskelan kanssa. ''Ihminen on perisynnin alainen'', Koskela selitti. ''Siksi hänen ei ole mahdollista tehdä kaikkea, mikä on velvollisuus.''

''Mutta matematiikka kuvaa, paitsi aktuaalista maailmaa, myös mahdollisia maailmoja'', sanoin. ''Tulokset pätevät myös hypoteettisessa maailmassa, jossa syntiinlankeemusta ei ole tapahtunut.''

''Entäs jos lisäisi sinne sen aksiooman, että sellaiset teot ovat mahdollisia, joiden tekemättä jättäminen on synti?''

''Silloin koko homma romahtaisi'', vastasin, ''ja ihan kaikki teot olisivat syntiä.''

''Voi se perisynti vaikuttaa noinkin'', Koskela vastasi.

Vaikka minulla ja Koskelalla oli erimielisyyksiä, jatkoin teoreemojen johtamista systeemistä. Palikat tuntuivat yhä loksahtelevan liian hyvin paikoilleen. Sain todistettua teoreemoja, jotka olivat vahvempia kuin mitä aksioomia katsomalla olisi voinut kuvitella, mutta kuitenkin nuokin teoreemat olivat mielekkäitä.

Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta. Olin varma, että Saatana oli muuttanut matematiikan lakeja niin, että oli tekoja, jotka olivat velvollisuus, mutta jotka olivat siitä huolimatta mahdottomia. Mikä olisikaan ollut hänelle parempi tapa värvätä ihmisiä Helvettiin kuin toimittaa heidät sinne mahdottomien tekojen tekemättä jättämisen takia. Yritin myös selvittää, mitä olivat ne teot, jotka olivat velvollisuus mutta mahdottomia, mutta ne olivat vapaita muuttujia. Formalisointimme kertoi meille, että sellaisia tekoja oli olemassa, mutta se ei kertonut, mitä tekoja ne olivat.

Aikanaan luovutin työni tulokset Koskelalle, ja hän oli niihin tyytyväinen. Kauneuspilkusta huolimatta sain aikaan jonkunlaisen kalkyylintapaisen, jolla teon syntisyys pystyttiin lähestulkoon laskemaan suht helposti. Sain palkkarahat, ja ne olivat minulle tervetulleita.

Nykyään rukoilen jatkuvasti, että Jumala poistaisi Saatanan valtaa ja palauttaisi matematiikan lait luonnolliseen tilaansa. Kuukausittain johdan teoreemani yhä uudelleen aksioomista toivoen, että sillä kerralla en saisi johdettua teoreemaa, että on olemassa tekoja, jotka ovat velvollisuus mutta mahdottomia. Rukoukseni kuitenkin kaikuvat kuuroille korville. Kerta toisensa jälkeen saan tuonkin tuloksen johdettua.

\otsikko{Burali-Forti}
\addcontentsline{toc}{section}{Burali-Forti}

{\em Olin viime viikonloppuna Artturi-sedän mökillä. Kun olimme saunoneet ja naukkailimme olutpulloista, Artturi kysyi jatkosuunnitelmistani. Kun kerroin aikovani mennä varusmiespalveluksen jälkeen opiskelemaan yliopistoon matematiikkaa ja filosofiaa, Artturi-setä kehui matematiikan valintaani mutta varoitteli, että filosofiaan kuuluvat etiikan opinnot saattaisivat sekoittaa pääni. Silloin sanoin, että upseerismiehellä oli varmaan aika kapea käsitys hyvästä ja pahasta. Odotin Artturin pahastuvan, mutta hän aloittikin mitä eriskummallisimman kertomuksen. Toistan kertomuksen alla Artturin sanoin niin hyvin kuin muistan.

- J. Hastila}
\newline

\noindent
Artturi Hastilan kertomus:

Kaikki alkoi, kun olimme hävinneet sodan ja myöntyneet Neuvostoliiton vaatimuksiin. Koska oli mahdollista, että Neuvostoliitto miehittäisi Suomen, olin saanut Puolustusvoimilta kesämökkini liiterin täyteen aseita, että voisimme tarpeen tullen jatkaa sissisodankäyntiä.

Kerran kun katsoin liiteriäni, sen ympärillä pyöri joitain varjomaisia olentoja. Niiden ääriviivat olivat ihmisenkaltaiset, mutta ne olivat mustia, eikä voinut olla varma, olivatko ne olentoja ollenkaan vai vain olentojen varjoja. Minä tietysti ensimmäisenä epäilin sitä bolsevikkien juoneksi, mutta ajattelin tiedustella asiaa mökkinaapuriltani prof. Poiroselta. Hän tietää kaikenlaisesta eriskummallisesta.

Kun olin kertonut professorille varjo-olennoista, tietenkin hiiskumatta liiterissä olevista aseista, hän vastasi: ''Ne ovat tulleet toispuoleisesta.'' Kun kyselin, mikä tämä toispuoleinen on, Poironen kertoi, että meidän maailmamme tuolla puolen oli toinen maailma, jonka kansoittivat ihmisenkaltaiset olennot. Joskus ne saapuivat meidän maailmaamme imemään energiaa, ja meidän maailmassamme ne näyttivät varjoilta. Kysyin, mitä asialle voisi tehdä, ja professori kertoi juuri rakentaneensa laitteen, jolla maailmojen välillä voi matkustaa.

Menimme katsomaan laitetta, ja se näytti aivan sukelluspallolta. Poironen kysyi, onko minulla pistoolini mukana, ja jouduin vastaamaan kieltävästi. Poironen kehotti minua hakemaan sen, ja sen jälkeen matkustaisimme.

Kun saavuin sukelluspallolle pistoolini mukanani, kysyin Poiroselta, matkustaisimmeko toispuoleiseen.

''Ei'', professori vastasi. ''Matkustamme toispuoleisen toispuoleiseen.'' Poironen kertoi, että toispuoleisen takana oli vielä kolmas maailma, sen takana neljäs ja niin edelleen aina äärettömiin asti.
\newline

\noindent
Astuimme Poirosen kanssa laitteeseen. Poironen puuhasi hetken ohjauspaneelin kanssa, ja ikkunasta alkoi näkyä mitä eriskummallisimpia värejä. Sitten laite pysähtyi, ja ikkunasta näkyi ruohokenttä.

Astuimme ulos, ja törmäsimme melkein heti toogaan pukeutuneeseen mieheen. Tervehdimme, ja Poironen alkoi kertoa:

''Teidän alapuolellanne olevassa maailmassa on nyt tarjolla mahtava annos energiaa. Sen maailman asukkaat ovat käyneet imemässä sen meidän maailmastamme.''

Mies näytti ilahtuneelta. ''Otan heti yhteyttä johtajaamme. Taidamme tehdä pienen energianhakumatkan. Tässäkö kohti se energia on?''

''Kyllä'', professori vastasi.

Kun johtaja saapui - hänkin oli pukeutunut toogaan - hän epäili sanojamme. Poironen vakuutteli häntä, mutta johtaja sanoi, että meitä vartioitaisiin heidän matkansa ajan. Jos osoittautuisi, että olemme puhuneet palturia, kohtalomme olisi karu.

Paikalle saapui sotilaita tunikoissa ja rintapanssareissa - mitä mieskuntoisuuden perikuvia - ja keihäät kädessä he alkoivat vartioimaan meitä.

Paikalle saapui myös muita sotilaita, jotka aloittivat eriskummallisen rituaalin. He marssivat nelirivissä ympyrää, iskivät välillä keihäällä maahan ja kalauttelivat tahdissa keihäillä kilpiinsä.

''Magia varmaan toimii täällä'', Poironen sanoi, ''ja tuo on maailmojenvälisen matkustuksen mahdollistava loitsu.''

Kyllähän moinen miehekäs sulkeisjärjestyksen demonstraatio hiveli vanhan sotilaan mieltä, mutta en minä sitä välttämättömäksi matkustukselle uskonut. Lopulta kaikki muut sotilaat paitsi meitä vartioivat katosivat.

Kului tunti, ja sotilaat palasivat.

''Ei siellä mitään energiaa ollut'', heidän johtajansa sanoi. ''Huijareita nuo ovat.''

Johtaja uhkaili meitä kuolemalla, ja sotilaat ympäröivät meidät. Ryhdyin tietysti heti vastarintaan pistoolini kanssa. Sain ammuttua yhden sotilaan, kunnes he joukkovoimalla nujersivat meidät ja ottivat pistoolini.

Meidät vietiin kaupunkiin odottamaan kuolemantuomion täytäntöönpanoa. Meidät laitettiin puiselle lavalle keskelle toria, ja sotilaat tekivät ympärillämme rituaalin, joka estäisi meitä karkaamasta. Rituaali oli melko samanlainen kuin heidän edellinenkin rituaalinsa.

Kun sotilaat olivat menneet ja tori oli tyhjä, Poironen sanoi: ''Ei passaa yrittää karata. Ties mitä voi tapahtua.''

Minä en moisiin loitsuihin uskonut. Kävelin alas lavalta, eikä tapahtunut mitään. Kun Poironen huomasi minun päässeen turvallisesti alas lavalta, hän noudatti esimerkkiäni. Läksimme kulkemaan aluksellemme päin.

''Etiikka on paikallista'', Poironen sanoi. ''Heidän etiikkakäsityksensä on ilmeisesti rituaalinen. Siihen näyttää kuuluuvan se, että rituaalilla voi oikeuttaa energian imemisen, ja karkaaminen on heidän käsityksensä mukaan poissa laskuista, jos se on kielletty rituaalilla.''

''Onhan nyt Suomen oikeiston moraali ylivoimaista tuohon verrattuna'', protestoin.

Poironen kuitenkin piti kiinni kannastaan, että kullekin sivilisaatiolle muotoutuu sen elinolosuhteisiin sopiva etiikkakäsitys.

Hän ei juuttunut puhumaan etiikasta vaan jatkoi: ''Toispuoleisten olennot pystyvät kulkemaan alaspäin useammankin kuin yhden maailman. Meidän maailmaamme saapuneet varjo-olennot olivat peräisin jostain korkeammasta toispuoleisesta, esimerkiksi toispuoleisen toispuoleisen toispuoleisen toispuoleisesta.''

Saavuimme silloin aluksellemme ja jatkoin keskustelua: ''Matkustammeko seuraavaksi sen toispuoleiseen?''

''Emme matkusta toispuoleiseen'', Poirot vastasi. ''Emmekä toispuoleisen toispuoleiseen, vaan siihen toispuoleiseen, joka on koko tämän äärettömän toispuoleisjonon takana. Siellä on varmasti olioita, jotka osaavat pysäyttää maailmaamme uhkaavat voimat.''

Poironen puuhaili ohjauspaneelin parissa, ja kohta olimme matkalla maailmojen välissä.
\newline

\noindent
Kun saavuimme perille, näimme ympärillämme rauniota, joissa puuhaili jotain muodottomia varjo-olentoja.

''Ah!'' Poironen tajusi. ''Ne ovat tulleet tämän maailman toispuoleisesta ja tuhonneet koko maailman. Äärettömän maailmajonon takana olevalla toispuoleisellakin on siis oma toispuoleisensa.''

Kun kysyin, mitä nyt tekisimme, Poironen selitti, että äärettömän maailmajonon takana oli toinen ääretön jono toispuoleisia, sitten taas kolmas ääretön jono, ja itse asiassa ääretön jono tällaisia äärettömiä jonoja. Toispuoleiset muodostivat siis rakenteen, joka noudatteli jonkun prof. Cantorin matemaattista teoriaa. Seuraavaksi matkaisimme toispuoleiseen, joka oli kaikkien edellä mainittujen toispuoleisjonojen takana.

Menimme alukseemme ja matkasimme jälleen.
\newline

\noindent
Astuimme ruohokentälle, ja ympärillämme lenteli ikään kuin perhosia. Ne olivat kuitenkin eriskummallisia perhosia, koska ne muodostuivat kahdesta kolmiopohjaisesta pyramidista, jotka olivat yhdestä särmästä kiinni. Tuo särmä saranana ne leyhyttivät pyramidejaan edestakaisin.

''Kummallisia olentoja!'' ''Mitä nuo ovat!'' Kuulin pääni sisässä perhosten ajatukset.

Poironen kertoi olennoille, että juuri siinä kohtaa jossain alemmassa maailmassa oli meidän maailmastamme viety energiakeskittymä, ja Poironen pyysi perhosten apua noiden olentojen tuhoamisessa.

Perhoset keskustelivat telepaattisesti. Jotkut halusivat vain kirmailla niityllä toivoen, että heidän toispuoleisestaan ei tulisi varjoja, mutta lopulta he päättivät: ''Voidaan me tehdä, mitä ne pyysivät, vaikka ei me koskaan aiemmin olla niin alhaalta käyty imemässä energiaa.''

Aloin ihmetellä ääneen: Nuo olennot olivat jostain korkeammasta maailmasta, mutta moraalin huipentumasta, sotilaallisesta kurista, ei niiden toimissa näkynyt jälkeäkään. Kuinka noin korkeat olennot saattoivat olla noin huitahapeleita!

Poironen vastasi, että vaikka maailmoilla oli hierarkia, etiikkakäsityksillä ei ollut hierarkiaa. Poirosen mukaan ei voitu sanoa, oliko joku etiikkakäsitys parempi kuin toinen, vaan etiikkakäsitykset muotoutuivat sopiviksi kunkin sivilisaation elinolosuhteisiin. {\em (Tässä vaiheessa Artturi keskeytti kertomuksensa ja varoitti minua siitä, että ehkä filosofianlaitoksella opetetaan jotain tällaista.)}

Hetken päästä perhoset kertoivat paikallistaneensa maailman, joka oli hyökännyt meidän maailmaamme ja vienyt sieltä energian. Perhoset kertoivat nyt tuhonneensa nuo oliot. En uskonut moisten huithapeleiden tehneen mitään, mutta Poirosen vaatimuksesta palasimme omaan maailmaamme.

Omassa maailmassani kävimme ihan ensimmäisenä katsomassa liiteriäni, ja varjo-olennot olivat kadonneet, joten kai niiden perhosten toimet olivat auttaneet. Kaikki aseet myös olivat jäljellä. Poironen sai tietää asevarastosta mutta lupasi vaieta siitä.

Ilmeisesti Poirosen tieteellinen seura on vaikuttanut minuunkin, ja sanoin: ''Ajatellaan kaikkia toispuoleistasoja. Kai tuon toispuoleiskokoelman takana on vielä oma toispuoleisensa. Mutta se ei ole toispuoleinen, kun se on kaikkien toispuoleistasojen takana. Ihan alkaa huimata, kun tällaisia ajattelee.''

Poirosella oli kuitenkin vastaus valmiina: ''Toispuoleistasoja on niin paljon, etteivät ne muodosta mitään kokonaisuutta. Aina, jos ajattelee joukkoa toispuoleistasoja kokonaisuutena, tuohon kokonaisuuteen kuuluu vain osa toispuoleistasoista, ja tuon kokonaisuuden takana on oma toispuoleisensa.''

Mikä päätähuimaava ajatus: Niin paljon toispuoleistasoja, etteivät ne edes muodosta mitään kokonaisuutta!
\newline

\noindent
{\em Tähän Artturi-setä päätti kertomuksensa. Matematiikkaan perehtyneille tahdon kuitenkin jakaa hiukan omia pohdintojani. Varusmiespalveluksen aikana olen kuitenkin valmistaunut tuleviin opintoihini ja lukenut prof. Hilbertin johdatuksen korkeampaan matematiikkaan. Siinä oli ajatusleikki hotellista, jossa oli huoneet 1,2,3, jne, yhteensä ääretön määrä huoneita. Jos ajattelemme toispuoleisen, sen toispuoleisen jne äärettömiin asti, nuo toispuoleistasot voidaan sijoittaa Hilbertin hotelliin. Toisaalta ajattelin, että toispuoleiset voidaan jakaa niihin, joita edeltävät toispuoleiset voidaan sijoittaa Hilbertin hotelliin, ja niihin, joita edeltäviä ei voida sijoittaa Hilbertin hotelliin. Ensin mainittujen takana on varmaan oma toispuoleisensa. Se on siis ensimmäinen toispuoleinen, jota edeltäviä toispuoleisia ei voida sijoittaa Hilbertin hotelliin.}

\otsikko{Keskusteluja Europalla}
\addcontentsline{toc}{section}{Keskusteluja Europalla}

Avaruusaluksen jarruraketit leimusivat. Se laskeutui ja telakoitui pienen tukikohdan ilmalukkoon. Ilmalukon läpi kulki nuorukainen, jolla oli reppu selässään. Vastassa oli vanhempi, parrakas mies.

''Tervetuloa Europalle'', parrakas mies, Reijo, sanoi.

''Kiitos'', nuorukainen, Niko vastasi. Kiitokset eivät olleet kovin sydämelliset, mutta se ei johtunut Nikon haluttomuudesta saapua tälle Jupiterin kuulle, vaan ennemmin siitä, että Niko ei tervetulotoivotusten ja kiitosten kaltaisista sosiaalisista rituaaleista välittänyt.

''Sulla ei ole tuon enempää tavaraa mukana'', Reijo sanoi ennemmin kysyen kuin todeten.

''Ei'', Niko vastasi.

Niko asettui huoneeseensa ja avasi tietokoneeltaan artikkelin pippuramadoista. Kyseessä oli Europan jään alla elävä matolaji, jonka tutkimisen Niko aloittaisi seuraavana päivänä.

Hetken päästä Reijo koputti Nikon oveen. ''Haluaisitko tulla pelaamaan magnogolfia? Meidän virtuaalitodellisuuslaitteemme pyörittävät sitä kiitettävästi.''

''Mä luen mieluummin tätä'', Niko vastasi. Niko ei pelien kaltaisesta viihteestä välittänyt, mutta hänellä oli sen verran sosiaalisia taitoja, ettei hän sanonut sitä ääneen.

''Työn touhussa'', Reijo vastasi. ''Ei uskoisi, että reputit lukion.''

''Kyllä mä luonnontieteistä sainkin kymppejä'', Niko vastasi. ''Mutta ihmistieteet sekä taito- ja taideaineet ei napanneet.''

''Ja siksi pyrit oppisopimuksella tiedemieheksi…'' Reijo tuumasi.
\newline

\noindent
Kun Niko tuli aamupalalle, hän näki Reijon lukevan pokkaria. Fontti tihkui kauhugenreä, ja sen kannessa oli hämähäkki. Niko ei kaunokirjallisuudesta piitannut, joten hän ihmetteli, millainen ihminen hänellä oli täällä esikuvanaan. Pelejä ja viihdekirjallisuutta. Hämähäkin kuva kylläkin herätti Nikossa pelonväristyksiä, mutta Niko tukahdutti nämä tunteet. ''Ollaanpa nyt rationaalisia.''

Aamupalan jälkeen Niko aloitti työt. Reijo näytti hänelle, kuinka Europan jäähän, tukikohdan alle, kairattiin reikä ja nostettiin tutkimushuoneeseen pippuramatoja sisältävä näyte. Reijo kertoi, mistä uroksen ja naaraan tunnisti ja käski Nikoa laskea näytteestä matojen sukupuolijakauman. Niko alkoi innoissaan hommiin.

Kun Reijo iltapäivällä tuli katsomaan, kuinka Niko edistyi, hän huomasi Nikon kairanneen lukuisia reikiä.

''Mitä olet tehnyt!'' Reijo kauhistui. ''Meidän on tarkoitus häiritä Europan elämää niin vähän kuin mahdollista.''

''En ole onnistunut saamaan kunnon näytettä'', Niko vastasi. ''Näissä on kaikissa enemmän uroksia kuin naaraita.''

''Miksi sitten oletat, että naaraita pitäisi olla enemmän kuin uroksia?''

''Yksi uros pystyy hedelmöittämään useita naaraita, joten uroksia tarvitaan vähemmän'', Niko vastasi.

''Ei se noin mene'', Reijo sanoi. ''Laji hakeutuu aina tasapainoasemaan, jossa uroksien ja naaraiden tuottamiseen käytetään yhtä paljon resursseja. Jos naaraita on vähemmän, se tarkoittaa vain sitä, että naaraiden tuottaminen on lajille kalliimpaa.''

''Ai miksi?'' Niko hämmentyi. ''Mikä ihme periaate tuo on.''

''Kummankin sukupuolen lisääntymistehokkuus kokonaisuutena on aina täsmälleen sama. Urokset kilpailevat keskenään, samoin naaraat kilpailevat keskenään. Jos sukupuolen A tuottamiseen käytettäisiin vähemmän resursseja kuin sukupuolen B tuottamiseen, lajin yksilö saisi korkeamman lisääntymistehokkuuden jälkeläisilleen tuottamalla pelkästään sukupuolta A. Siksi kukin laji hakeutuu tasapainotilaan, jossa kummankin sukupuolen tuottamiseen käytetään täsmälleen sama määrä resursseja.''

Oivalluksen ilo paistoi Nikon silmistä. ''Miten kukaan pystyy keksimään tuollaista?''

''Se vaatii mielikuvitusta'', Reijo vastasi. ''Tieteessä pelkällä faktojen osaamisella ei pääse pitkälle.''

Tämä sai Nikon miettimään. Ehkä hän oli keskittynyt liikaa faktojen ulkoa tankkaamiseen.

''Tuota sukupuolten tasapainoa voi ajatella vähän kuin pelinä, jossa lajin yksilöt pelaavat toisiaan vastaan'', Reijo jatkoi. ''Matemaattisella peliteorialla on paljon sovelluksia biologiaan.''

Niko ajatteli magnogolfia. Se tuntui hänestä edelleen ajanhukalta, mutta mielessä kävi, että voisi sitä Reijon mieliksi kokeilla. ''Mutta miten madot sitten miettivät tuollaisia? Niiden hermosto on alkeellinen.''

''Ei matojen tarvitsekaan ajatella, kun evoluutio ajautuu optimistrategioihin itsestään.''

Epäluulo paistoi Nikon kasvoilta. ''Mutta eiväthän ihmiset ajattele koko ajan evoluutiota. Miten kaikessa voi sitten olla evoluution tarkoitusta?''

''Evoluution ihmisten käyttäytymistaipumuksille antamat tarkoitusperät ovat eri asia kuin ihmisten omat päämäärät'', Reijo vastasi. ''Esimerkiksi ihmiset haluavat seksiä, koska tuo halu saa heidät lisääntymään, mutta ei ihminen aina halua lisääntyä harrastaessaan seksiä.''

Niko ihmetteli, kuinka biologi pystyi puhumaan seksistä kuivakan asiallisesti. Hänelle itselleen seksi oli asia, joka houkutti ja pelotti yhtaikaa. Ja jonka hän pyrki sulkemaan mielestään irrationaalisena höpsötyksenä.

''Tai ajatellaan hämähäkkejä'', Reijo sanoi. ''Alkuihmisten elinympäristössä on ollut myrkyllisiä hämähäkkejä, ja siksi ihmiseen on rakentunut biologisperäinen kammo hämähäkin ulkomuotoa kohtaan. Mutta nyt tuota kammoa hyödynnetään kauhuviihteessä, ja ihmiset hakeutuvat sen pariin.''

''Miksi?''

''Kai ihmiselle on hyväksi läpikäydä pelottavia tilanteita turvallisissa olosuhteissa, ikään kuin harjoitteluna oikeisiin tilanteisiin.''
\newline

\noindent
Kun illalla Reijo kulki Nikon huoneen ohi, siellä luukutettiin Mozartia. Reijo koputti ja astui huoneeseen.

''Se mitä sanoit sai minut miettimään'', Niko sanoi. ''Kai minullekin on hyväksi tutustua taiteeseen. Aloitin musiikilla.''

''Tykkäätkö tästä musiikista?'' Reijo kysyi.

''En niin paljoa'', Niko vastasi. ''Mutta vilkaisin nyt psykologian artikkeleita ja niissä sanottiin, että klassisen musiikin kuuntelu lisää älykkyyttä.''

Reijo poistui. Kun hän palasi, hänellä oli mukanaan iso pino papereita. ''Siinä joukko tutkimuksia, jotka kertovat, että ihmisestä tulee tylsämielinen, jos hän vain koko ajan miettii sitä, mikä on hyödyllistä. Avarakatseisuus ja mielikuvitus vaativat sitä, että ihminen tekee sellaisiakin asioita, jotka ovat hänestä pelkästään kivoja.''

\part{Lyhyitä tarinoita}

\otsikko{Säännöt}
\addcontentsline{toc}{section}{Säännöt}


Pekka eli puolittain mielikuvitusmaailmassa. Hänen mielikuvitusmaailmansa ei sisältänyt toiveita tai unelmia, ei haltioita tai kääpiöitä, eikä avaruusaluksia tai valomiekkoja. Hän kuvitteli rakenteita. Koska mieli kykenee lentämään sinne, mitä arkitodellisuudessa ei ole, suuri osa rakenteista oli äärettömiä.

Pekan kuvitelmat eivät olleet mielivaltaisia. Sitä, milloin kyseessä oli oikein muodostettu rakenne, hallitsivat Säännöt. Koska Säännöt eivät olleet tulkinnanvaraisia, Pekan oli mahdollista jakaa mielikuvitusmaailmansa muiden kanssa, jotka hyväksyivät samat Säännöt. Samat Säännöt hyväksyneitä oli siellä täällä ympäri maapalloa, ja he olivat toisiinsa yhteydessä tietoverkon välityksellä. He jakoivat saman mielikuvitusmaailman. Kun Pekka kuvitteli uuden rakenteen, siitä tuli osa myös muiden Säännöt omaksuneiden mielikuvitusmaailmaa.

Säännöt omaksuneiden yhteisö oli sikäli tasa-arvoinen, että kuka tahansa, joka vain omaksui Säännöt toivotettiin tervetulleeksi jakamaan kuvitelmansa muiden kanssa. Varallisuudella tai sosiaalisella statuksella ei ollut merkitystä. Säännöt eivät jättäneet tulkinnanvaraa, joten niitä ei voinut käyttää keppihevosena hylkäämään vastaliittyneiden kuvitelmia, kuten joissain muissa yhteisöissä tapahtuu.

Säännöt omaksuneiden yhteisö käytti kuvitelmiensa ilmaisemiseen itse kehittämäänsä merkitsemistapaa. Samaan tapaan kuin nuottien avulla voi loihtia kuuluviin musiikkia, kuvittelijoiden merkitsemistapa mahdollisti sen, että yhteisön jäsenet pystyivät loihtimaan päidensä sisälle mielikuvien sinfonian lukemalla merkkejä. Tämä oli asia, josta maallikot usein erehtyivät. Sääntöjen alkeet opetettiin kaikille koulussa, mutta sen seurauksena useimmat päätyivät olettamaan, että paperille piirretyt merkit olisivat olleet asian ydin. Näin Sääntöjenmukainen kuvittelu jäi harvojen etuoikeudeksi.

Säännöt oli laadittu niin, että niillä oli pari yllättävää seurausta. Ensimmäinen seuraus oli se, että siinä vaiheessa, kun rakenne oltiin kuvailtu sillä tarkkuudella, että sen pintapuolinen kuvitteleminen oli mahdollista, sen kaikki ominaisuudet eivät olleet selvillä. Olikin usein perusteellisen kuvittelurupeaman takana selvittää, millaisia ominaisuuksia rakenteella oli. Säännöt määräsivät sen, milloin jokin ominaisuus oltiin kuviteltu niin yksityiskohtaisesti, että sitä voitiin pitää loppuun perusteltuna.

Rakenteen kuvittelu tapahtuikin usein yhteistyönä. Joku kuvitteli rakenteen ja kommunikoi sen muille. Sen jälkeen muut kuvittelivat sille ominaisuuksia tai toisinaan ominaisuuksien puuttumista. Säännöt oli laadittu niin, että niiden mukaan oli mahdotonta kuvitella samalle rakenteelle sekä ominaisuutta että sen puuttumista, joten yhteistyö oli saumatonta. Yhteisö ei jakautunut eri ominaisuuksia hyväksyviin kuppikuntiin.

Toinen Sääntöjen seuraus oli se, että ne kylläkin kertoivat, milloin jokin ominaisuus oli kuviteltu rakenteelle riittävän yksityiskohtaisesti, mutta ne eivät kertoneet, mistä tuota kuvitteluprosessia olisi kannattanut alkaa etsimään. Näin kuvittelijat joutuivat pinnistämään luovuuttaan keksiessään uusia tapoja kuvitella ominaisuuksia.

Sääntöjenmukaisuus ei ollut ainoa asia, jota yhteisön jäsenet arvostivat kuvitelmissaan. Se oli kylläkin ehdoton vähimmäisvaatimus kuvitelman hyväksyttävyydelle, mutta sen lisäksi arvostettiin kuvitelmien kauneutta, jolle yhteisöllä oli omat kriteerinsä. Ominaisuuden kuvitteleminen rakenteelle oli kaunista silloin, jos ominaisuuden kuvitteluprosessin keksiminen oli ollut alun perin vaikeaa, ja se oli odottamaton, mutta kun oikea prosessi oli kerran keksitty, kuvitelma oli helppo toistaa.

Alkuperäistä rakenteen kuvittelemistakin saatettiin joissain tapauksissa pitää kauniina. Sitä se oli silloin, kun tuo rakenne toistui samankaltaisena muissa kuvitelmissa, mutta uuden rakenteen käsittely oli helpompaa. Tällöin uuden rakenteen katsottiin selittävän aiempia kuvitelmia, mitä pidettiin esteettisenä.

Nyt Pekka oli kuvitellut rakenteen, jota kukaan ei ollut kuvitellut aiemmin. Hän tiesi monia sen ominaisuuksia, ja hän tiesi, että ominaisuuksista monien kuvitteluprosessit olivat kauniita. Enää olisi jäljellä työ vakuuttaa yhteisö siitä, että Pekan kuvittelema rakenne oli kokonaisuutena kaunis. Se vaatisi sitä, että sen ja aiemmin kuviteltujen samankaltaisten rakenteiden yhteyttä alettaisiin selvittämään. Se onnistuisi parhaiten tekemällä yhteistyötä.



\otsikko{Hiljainen luottamus}
\addcontentsline{toc}{section}{Hiljainen luottamus}



Kaksi henkilöä istui kapakassa kasvotusten. Heidän välissään olevalla matalalla sohvapöydällä oli pelilauta. Pelaajat istuivat hiukan kumartuneina niin, että he ylettivät laudalle kunnolla. Asento oli hankala, mutta pelaajat olivat lakanneet kiinnittämästä siihen huomiota jo parin pelisiirron jälkeen. 

Sohvapöydällä oli myös avattu tupakka-aski, josta pelaajat ottivat uuden savukkeen silloin tällöin. Se, kummalle aski oli alun perin kuulunut, oli menettänyt merkityksensä kauan sitten. Pelaajilla oli vieressään myös oluttuopit. Ne olivat pelaajien ensimmäiset. Tai ehkä toiset, mutta eivät kuitenkaan niin monennet, että humalatila olisi vaikeuttanut peliin keskittymistä. Kumpikin pelaaja otti pelin vakavasti.

Satunnaisen ohikulkijan silmin pelinappulat näyttivät sijaitsivan laudalla hujan hajan, vaikka todellisuus oli aivan toista. Nappuloiden paikkojen merkitykset olivatkin salaisuus, jonka pelaajat jakoivat keskenään. Pelaajien silmissä ne muodostivat hyökkäysmahdollisuuksia, puolustustarpeita, uhkia, vastauhkia ja niin edelleen.

Pelaajat istuivat hiljaa, ja aina välillä toinen pelaajista asetti pelinappulan laudalle. Siirto oli vastaus haasteeseen, jonka toinen pelaaja oli asettanut. Paitsi että siirto oli vastaus haasteeseen, se myös asetti vastustajalle uuden haasteen: ''Keksitkö, mikä on paras vastaus tähän siirtoon?''

Pelaajien kesken vallitsi täydellinen luottamus. Kumpikin teki parhaansa voittaakseen ja kumpikin luotti siihen, että toinen teki parhaansa voittaakseen. Tämä luottamus teki haasteista mielekkäitä. Kun he asettivat siirrollaan haasteen, he tiesivät, että toinen suhtautui haasteeseen vakavasti.

Pelaajat miettivät monia siirtoja kauan, mutta aika-ajoin pelaajat pelasivat sarjan siirtoja nopeasti. Tällöin siirrot olivat itsestään selviä, eikä niitä tarvinnut miettiä. Pelaajat olivat sen verran kokeneita, että heidän välillään vallitsi yksimielisyys siitä, mitä siirtoja ei tarvinnut miettiä. Siirrot, joihin vastattiin nopeasti, eivät olleet haasteita. Tässä tapauksessa haaste olikin asetettu aiemmin: Kannattaako tähän siirtosarjaan lähteä mukaan? Sarjan jälkeen palattiin taas verkkaiseen pelirytmiin.

Lopulta toinen pelaajista sanoi: ''Minä luovutan.'' Pelilaudan asema oli kehittynyt sellaiseksi, että kumpikin pelaajista tiesi, ettei luovuttaneella pelaajalla ollut enää mahdollisuutta voittaa. Voittoon pyrkimisen mahdollistamat haasteet olivat muuttuneet niin, että luovuttaneen pelaajan oli mahdotonta ratkaista niitä, ja ne olivat liian helppoja toiselle pelaajalle. Toinen pelaaja vastasi: ''Kiitos''. Kumpikin tiesi, että hän kiitti pelistä, ei luovuttamisesta. Luovuttanut pelaaja vastasi: ''Kiitos.''

Tässä vaiheessa pelaajien tavoitteissa tapahtui muutos: Se, mikä oli pelin aikana ollut kummallekin kaikki kaikessa, voittaminen, oli pelin loputtua menettänyt täysin merkityksensä. Pelaajien hiljaisuus vaihtui iloiseen pulinaan, kun he kävivät pelin aikana syntyneitä tilanteita läpi laudalla ja ehdottelivat toisilleen, kuinka noissa tilanteissa olisi voinut pelata.



\otsikko{Sukupuolenvaihdos}
\addcontentsline{toc}{section}{Sukupuolenvaihdos}



Marja heräsi kahdensadan vuoden unen jälkeen. Hänet talutettiin kokovartalopeilin luo.

''Mitä pidät uudesta kehostasi?''

Marja katsoi itseään peilistä. Pehmeäpiirteiset kasvot, pyöreät rinnat, kapea vyötärö. Nyt kaikki oli niinkuin sen pitikin olla. Täällä tulevaisuudessa ympäristö kuitenkin näytti niin... isolta.

''Et ehkä huomaa sitä, mutta olet nyt kymmenen senttiä lyhyempi.''

Ennen kryojäähän menemistä Marjalla oli ollut kaksi vaihtoehtoa. Joko elää kehossa, jonka hän koki olevan väärää sukupuolta tai aloittaa hormonihoidot ja mennä leikkaukseen. Tuohon aikaan miehiä ei oltu osattu leikata kunnolla naisiksi. Leikkaukset muuttivat pari ilmeisintä sukupuolen tunnusmerkkiä, mutta luustoa ne eivät muokanneet eivätkä antaneet kohtua. Leikkuksen jäljiltä hän ei olisi ollut nainen, vaan hirviö, friikki, joka ei olisi kunnolla kuulunut kumpaankaan sukupuoleen.

Onneksi Marja oli keksinyt ratkaisun. Sy\-vä\-jää\-dy\-tys\-tek\-niik\-ka oltiin juuri saatu toimiman. Parantumattomasti sairaat rikkaat olivat antaneet syväjäädyttää itsensä siinä toivossa, että heidän sairauteensa keksitään tulevaisuudessa parannuskeino ja heidät herätetään sen jälkeen. Marja oli käyttänyt kaikki säästönsä, niitä huippukoodarilla riitti, ja antanut syväjäädyttää itsensä, kunnes sukupuolenvaihdos onnistuisi.

''Uudessa kehossasi on muuten sama genomi kuin vanhassakin, mutta Y-kromosomi on korvattu toisella X-kromosomilla. Aivojasi emme tietenkään pystyneet vaihtamaan. Ruiskutimme niihin kuitenkin nanobotteja, jotka parin kuukauden kuluessa korvaavat Y-kromisomit X-kromosomeilla. Huomaat persoonasi muuttuvan ehkä pikkiriikkisen, mutta säilyt kuitenkin henkisesti samana ihmisenä.''

Parin kuukauden päästä Marja olisi vimein kokonainen.


\otsikko{Froida}
\addcontentsline{toc}{section}{Froida}



Marduk oli ostanut kaivoksen Tarekselta, siirtomaaplaneetalta. Kaivoksen lähellä asui heimo pyhfejä, älyllisiä mutta primitiivisiä planeetan alkuperäisasukkaita. Kukaan ei ollut vielä onnistunut pakottamaan pyhfejä orjatyöhön, mutta Marduk aikoi onnistua.

Marduk ilmoitti heimolle, että jos nämä eivät tule orjatyöhön kaivokseen, hän tappaisi joka kymmenennen heimolaisen.

Pyhfit pyysivät, että Marduk ei tappaisi heitä, koska se heikentäisi heimon elinmahdollisuuksia. Kun Marduk toisti, että välttääkseen tapetuksi tulemisen heidän on tultava orjatyöhön, pyhfit vastasivat: ''Froida''.

Pyhfit eivät tulleet työhön, joten Marduk päätti antaa heimolle opetuksen ja tappoi joka kymmenennen heimolaisen.

Marduk ilmoitti, että jos heimolaiset eivät ilmesty työhön, hän tappaa uudestaan joka kymmenennen heimolaisen. Hän sai taas vastaukseksi ''Froida.'' Pyhfit eivät taaskaan ilmestyneet työhön, ja Marduk toteutti uhkauksensa uudelleen. Näin jatketiin, kunnes koko heimo oli tuhottu kokonaan.
\newline

\noindent Palattuaan Tareksen ihmisten päätukikohtaan Marduk kertoi tarinansa pyhfeihin perehtyneelle ksenoantropologille ja kysyi, mitä ''Froida'' tarkoittaa.

Ksenoantropologi vastasi: ''Se tarkoittaa, että yrität yhdistää kahta erillistä asiaa. Pyhfien mielestä sinä päätät vapaalla tahdollasi, tapatko heitä vai et, riippumatta siitä, tulevatko he töihin vai eivät. He hyväksyvät syy-seuraussuhteita pelkästään silloin, kun ne ovat luonnonvälttämättömyyksiä, ja tämän takia he eivät kykene hahmottamaan seuraussuhdetta teon ja siitä saatavan palkkion tai rangaistuksen välillä. Siksi heitä on mahdotonta alistaa orjiksi.''



\otsikko{Borekin valinta}
\addcontentsline{toc}{section}{Borekin valinta}


Jatron ja Bukafin heimot asuivat vierekkäin. Jatrot olivat rauhaarakastavia maanviljelijöitä, ja bukafit puolestaan sotureita ja metsästäjiä. Jatrot joutuivat maksamaan bukafeille veroa, mutta sekään ei saanut bukafeja jättämään jatroja rauhaan. Veron lisäksi bukafit ryöstelivät jatrojen karjaa ja naisia, ja hakkasivatpa huvikseen jatron miehiäkin, jos tapasivat näitä metsässä.

Kerran seudulle oli eksynyt velho, jota jatrojen alisteinen asema kävi sääliksi, ja hän opetti jatroille loitsun. Kun jatrolainen lausuisi taikasanat ja osoittaisi tämän jälkeen sormella bukafilaista, tämä kaatuisi kuolleena maahan.

Velhon lähdettyä Jarda, Jatron päällikkö kutsui Borekin, Bukafin päällikön neuvonpitoon. Borek saapuikin Jatron kylään kymmenen soturin kanssa.

''Tästä lähin elämme rauhassa rinnakkain, eikä kumpikaan heimo varasta toiselta mitään eikä maksa veroa'', Jarda sanoin Borekille. ''Vaihtoehto on, että tapamme heimonne viimeiseen mieheen'', Jarda jatkoi.

Borek ja hänen soturinsa puhkesivat röhönauruun.

''Miten on, kumpi vaihtoehto pannaan, rauhaisa rinnakkainelo vai kuolema?'' Jarda kysyi.

''Ja kuinkahan meinasitte tappaa meidät?'' Borek kysyi naurunsa lomasta. ''Noilla surkeilla pikku kuokillanne?''

''Se, kuinka tapamme teidät on meidän oma asiamme'', Jarda vastasi. ''Rauhaisa rinnakkainelo vai kuolema?''

''Tuollaiset surkimukset eivät ansaitse rauhaisaa rinnakkaineloa'', Borek sanoi. ''Kuukauden perästä tulemme taas keräämään veromme.''

Jardan merkistä hänen miehensä käyttivät loitsuaan Borekin sotureihin, ja nämä kaatuivat kuolleena maahan. Havaittuaan tilanteen Borek luikki pakoon.
\newline

\noindent Loitsun turvin jatrolaiset uskalsivat liikkua taas kylää ympäröivässä metsässä ilman uhkaa bukafeista. He saattoivat pellon antimien lisäksi metsästää, ja satunnaiset kohtaamiset Bukafin metsästäjien kanssa päättyivät jälkimmäisten kuolemaan.

Bukafille uusi tilanne sitä vastoin merkitsi kurjuutta. Heidän täytyi metsästää henkensä pitimiksi, ja metsään uskaltautuminen merkitsi hengenvaaraa jatrolaisten tähden.

Lopulta Borek ehdotti uutta neuvonpitoa.

''Olette osoittaneet mahtinne'', Borek sanoi Jardalle. ''Suostumme rauhaisaan rinnakkaineloon'', Borek jatkoi.

''Annoimme teille viime kerralla mahdollisuuden rauhaisaan rinnakkaineloon'', Jarda sanoi. ''Ja itse silloin päätitte, että emme elä rauhassa rinnakkain. Nyt teemme niinkuin te itse silloin valitsitte, ja heimonne kuolee pois.''

Tyhjin käsin Borek joutui poistumaan neuvonpidosta. Tilanne jatkui samanlaisena. Jatrot tappoivat bukafeja aina kun kohtasivat näitä metsässä. Jonkun ajan päästä Borek ehdotti kolmatta neuvonpitoa.

''Antakaa meille mahdollisuus rauhaisaan rinnakkaineloon'', Borek anoi. ''Kun kieltäydyimme rauhasta silloin, emme tienneet uudesta voimastanne.''

''Sillä, mitä tiesitte tai ette tienneet, ei ole merkitystä'', Jarda vastasi. ''Teillä oli silloin mahdollisuus valita rauhaisa rinnakkainelo, mutta valitsitte kuoleman. Nyt teemme niinkuin itse silloin valitsitte.''

Taas Borek joutui poistumaan tyhjin käsin neuvonpidosta. Aina kohdatessaan bukafeja metsässä jatrot tappoivat nämä loitsulla. Bukafin väkiluku laski, ja ennen ylväästä Bukafin heimosta tuli vähälukuinen joukko surkimuksia, jotka joutuivat metsässä piileskellen keräämään ruokansa. Jos jatrolaiset huomasivat heidät, se merkitsi kuolemaa. Tämä kaikki vain siksi, että Borek ei ollut suostunut rauhaisaan rinnakkaineloon silloin, kun hänellä oli ollut siihen mahdollisuus.


\otsikko{Robin Hood}
\addcontentsline{toc}{section}{Robin Hood}


Locksleyn Robin oli elänyt muutaman vuoden joukkioineen Sherwoodin metsässä ja siinä sivussa tehnyt kiusaa Nottinghamin sheriffille. Lähikylissä tarinat hänen vaatimattomasta taistelustaan olivat paisuneet mielettömän kokoisiksi legendoiksi, joissa hänen väitettiin tehneen valtavia urotekoja. Legendoissa häntä kutsuttiin Robin Hoodiksi.

Kerran eräästä kylästä oltiin lähettämässä viljalastia viereiseen kylään. Robin oli kuullut huhuja, että Nottinghamin sheriffi aikoi takavarikoida kuljetuksen kylien välillä. Niinpä Robin asteli lastia lähettämässä olevaan kylään, esittäytyi Robin Hoodiksi ja lupasi joukkioineen suojella lastia matkalla.

''Et ole Robin Hood'', kyläläiset sanoivat Robinin nähtyään. ''Hän on kaksi ja puoli metriä pitkä.''

''Hän osuu jousella maaliin sadan metrin päästä silmät sidottuna'', kyläläiset jatkoivat. ''Hän pystyy liikkumaan nopeammin kuin salama ja muuttumaan näkymättömäksi. Pystytkö sinä mihinkään näistä?''

Robiniin iski identiteettikriisi. Oliko hän sittenkään sama olento kuin Robin Hood? Kyllähän Robin Hood -legendat olivat saaneet alkunsa hänen tekemisistään, mutta ei hän pystynyt mihinkään luetelluista asioista. Pitäisikö hänen pystyä niihin ollakseen Robin Hood? Ehkä hän sitten olikin pelkästään Locksleyn Robin, ja Robin Hood oli pelkkä satuolento.

\otsikko{Tilannepukeutuja}
\addcontentsline{toc}{section}{Tilannepukeutuja}

Silja oli bilehile, ja hän viihtyi trendikkäissä yökerhoissa viimeisen päälle laittautuneena. Hän oli kuitenkin kiinnostunut myös eläinten oikeuksista, naisten asemasta, ilmastonmuutoksesta ja sen sellaisesta. Aina kun hän kavereidensa kanssa keskusteli näistä teemoista bileiden etkoilla, hän tunsi jäävänsä tappiolle. Kaverit eivät välittäneet maailman tilasta, eikä Silja osannut selittää omia näkemyksiään niin, että kaverit olisivat uskoneet. Niinpä hän oli päättänyt sivistää itseään. Hän oli löytänyt avoimen yliopiston ohjelmasta filosofia-aineen alta kurssin nimeltä ''Etiikan jatkokurssi'', jolla luvattiin soveltaa etiikan teorioita ajankohtaisiin kysymyksiin.

Silja laittautui ensimmäiselle luennolleen. Hän oli päättänyt jättää kimallepaidat ja minihameet kotiin ja kaivoi kaappinsa pohjalta tumman pikkutakkimaisen jakun. Kun sen yhdisti vaaleaan poolopaitaan ja polvipituiseen hameeseen, sai oikein yliopistohenkisen asukokonaisuuden. Vielä hillitty meikki ja hiukset pinneillä kiinni, niin asu oli täydellinen.
\newline

\noindent Kun Silja astui luentosaliin, hän ei ollut uskoa silmiään. Muut osallistujat olivat pukeutuneet pääosin kokomustiin: villapaitoja, t-paitoja, pillifarkkuja, nahkaliivejä. Niillä, joilla ei ollut mustaa päällään, oli pääosin kirpputorirytkyjä ja puuhelmiä. Suurin osa naisista oli meikkaamattomia lukuunottamatta muutamaa, joilla oli vahva musta kajaali ja musta huulipuna. Siljasta tuntui kuin hän olisi ollut goottiklubilla. Hän tunsi olonsa epämukavaksi, koska hän yleensä viihtyi trendipaikoissa ja vältteli ekokahviloita ja alakulttuuriklubeja.

Luennoitsija astui sisään. Hän oli nuori, pitkähiuksinen mies, joka oli pukeutunut nuhjuisiin farkkuihin ja huppariin.

''Eikö hän yhtään välitä ulkoasustaan'', Silja ajatteli.

Kun luennoitsija aloitti puheensa, Silja tipahti välittömästi kärryiltä. Puhe sisälsi sellaisia sanoja kuten utilitarismi, deonttinen etiikka, pragmatismi ja Humen giljotiini. Koko luennon ajan Silja yritti saada epätoivoisesti luennon juonesta kiinni. Kun hän vilkuili ympärilleen, hän näki muiden seuraavan tiiviisti luentoa ja aina välillä nyökkäilevän tietäväisinä.

Kun siirryttiin luentojen väliselle tauolle, Silja odotti mustavaatteisten valittavan elämän synkkyyttä ja kirpparirytkyisten puhuvan talonvaltauksista. Mitä vielä, kaikki keskustelivat keskenään käyttäen samoja vaikeita sanoja kuin luennoitsija, ilmeisesti puhuen luennon sisällöstä. Silja tunsi itsensä ulkopuoliseksi, ja hän joutui myöntämään itselleen, etteivät vaatteet tee naista.


\otsikko{Nautintolaatikko}
\addcontentsline{toc}{section}{Nautintolaatikko}



Eräänä päivänä Maapallon hallitus ilmoitti, että kaikki halukkaat voisivat siirtyä elämään itse valitsemassaan virtuaalitodellisuudessa. Aivoihin kiinnitettäisiin elektrodeja, jotka tuottaisivat aistimuksia ja muita tuntemuksia kunkin henkilön toiveiden mukaan. Päätös siirtyä virtuaalitodellisuuteen olisi kuitenkin peruuttamaton, eikä virtuaalitodellisuudesta oikeaan todellisuuteen, oikeasta todellisuudesta virtuaalitodellisuuteen tai virtuaalitodellisuuksien välillä kulkisi tietoa. Jokainen olisi omassa maailmassaan. Tätä perusteltiin turvallisuussyillä. Maapallon hallitus oli huolissaan, että virtuaali-ihmiset saattaisivat aikaa myöten valloittaa oikean maailman, jos kommunikaatio sallittaisiin.

Nautintolaatikko oli siis mahdollinen jokaiselle. Jokainen voisi suunnitella itselleen niin nautinnollisen todellisuuden kuin halusi ja elää siinä. Itse asiassa lähtijöitä oli hyvin vähän. Narkomaanit ja muut päihdeongelmaiset siirtyivät virtuaalitodellisuuksiin saatuaan vakuutuksen siitä, että elektrodit stimuloisivat heidän aivojaan aivan samoin kuin heidän suosikkipäihteensä oli tehnyt. Muita lähtijöitä ei juurikaan ollut. Ihmiset arvostivat sitä, että heidän elämänsä oli todellista eikä pelkkää lumetta. Erityisesti yliopistomaailmasta juuri kukaan ei lähtenyt.
\newline

\noindent Eräänä päivänä Nautintolaatikkovirasto sai kummallisen soiton.

''Matemaatikko Mutikainen täällä, päivää. Pystyttekö luomaan virtuaalitodellisuuden asukkaalle kymmenulotteisen visuaalisen hahmotuskyvyn?''

''Tuo on vähän erikoinen toive, mutta kyllä.''

''Entä pystyttekö tekemään kymmenulotteisten virtuaalisten kappaleiden rakentamisesta yhtä helppoa kuin legoilla rakentamisesta?''

''Kyllä sekin onnistuu.''

''Entä pystyttekö stimuloimaan aivoja niin, että virtuaalitodellisuuteen siirtyneen looginen päättelykyky paranee?''

''Odotas, tarkistan... kyllä onnistuu.''
\newline

\noindent Kun matemaatikko Mutikainen oli Nautintolaatikkovirastossa odottelemassa siirtymistä virtuaalitodellisuuteen, hänen fyysikkoystävänsä saapui paikalle.

''Mutikainen! Miksi ihmeessä päätit siirtyä?''

''Ei minulle ole oikeassa todellisuudessa mitään'', Mutikainen vastasi. ''Tutkimustani toisen kertaluvun proksiimiavaruuksien parissa ymmärtää vain kourallinen ihmisiä, eikä heistäkään juuri kukaan ole kiinnostunut siitä. En kuitenkaan pysty jakamaan tuloksiani kenenkään kanssa. Tutkimukseni on sen verran sivussa matematiikan valtavirrasta, että hyvin harvat vaivautumat opettelemaan sen ymmärtämiseen vaadittavia esitietoja.''

''Etkö tiedemiehenä kuitenkin ole kiinnostunut todellisuuden tutkimisesta?'' fyysikkoystävä ihmetteli. ''Sinähän menetät täysin kosketuspintasi todellisuuteen.''

''Te fyysikot tutkitte todellisuutta'', Mutikainen vastasi. ''Me matemaatikot tutkimme abstrakteja matemaattisia ideoita. Sellaiset ideat toimivat aivan samalla tavalla virtuaalitodellisuudessa kuin oikeassakin todellisuudessa.''

''Entä haaste sitten?'' fyysikkoystävä jatkoi. ''Jos kaikki tapahtuu mielesi mukaan, sinulla ei ole haastetta elämässäsi.''

''Voi, kyllä minulla haastetta riittää tutkimuksessani'', Mutikainen vastasi. ''Vaikka saankin parannetusta loogisesta päättelykyvystä apua tutkimukseeni, matematiikka itsessään toimii samoin lume- ja oikeassa todellisuudessa ja tarjoaa haastetta. Matematiikan tarjoamat haasteet ovat rajattomia, vaikka mieli olisi kuinka kehittynyt.''
\newline

\noindent Päästyään virtuaalitodellisuuteen Mutikainen piirsi sormellaan pari kaavaa ulkomuististaan ilmaan. Sininen jälki teki kaavat ilmassa näkyviksi. Sitten Mutikainen napsautti sormiaan. Monimutkainen neliulotteinen pinta ilmestyi hänen eteensä. Niin Mutikaisesta tuli ensimmäinen ihminen, joka oli nähnyt moniston, jolle ei voida muodostaa differentioituvaa rakennetta. Sellaisen olemassaolo oltiin todistettu oikeassa maailmassakin, mutta koska neliulotteisuutta ei voi nähdä oikeassa maailmassa, se oli tähän asti jäänyt pelkiksi kaavoiksi paperilla.



\otsikko{Mediatodellisuudessa}
\addcontentsline{toc}{section}{Mediatodellisuudessa}


Aamukahvilla Liisa avasi netin, ja heti ensimmäisenä esiin pomppasi uutinen, jonka mukaan terroristijärjestö ISIS oli tehnyt pommi-iskun Brysseliin. Kymmeniä kuolleita ja satoja haavoittuneita. Uutisessa kerrottiin, kuinka koko maailma oli shokissa ja järkyttynyt iskun takia. Liisa ei jakanut tunnetta. Hänen ensimmäinen reaktionsa oli ilahtuminen. Liisa ei tietenkään sympannut terroristeja. Älyllisellä tasolla hän tuomitsi terrorin ja piti länsimaista yhteiskuntajärjestystä parhaana, mutta tunnetasolla maailma muuttui niin paljon mielenkiintoisemmaksi, kun jotain tällaista tapahtui.

Liisa oli pitkäaikaistyötön, ja hän oli kauan sitten menettänyt toiveensa työpaikan saamisesta. Hänen päivänsä kuluivat harmaan tylsyyden vallassa, tappaen aikaa netin, telkkarin, käsitöiden ja kirjaston aikakausilehtien parissa. Terrori-isku tarkoitti sitä, että pitkin päivää tulisi erikoisuutislähetyksiä, ja Liisan aika kuluisi rattoisasti niitä seuratessa.

Liisan mieli alkoi heti työskennellä moraalisten dilemmojen parissa. Mitä länsimaiden pitäisi tehdä? Kiristää ihmisten valvontaa ja poliisin valtuuksia? Ehkä niin saataisiin ehkäistyä iskuja, mutta se tarkoittaisi vapaan, avoimen yhteiskunnan menettämistä, juuri sen asian, joka teki länsimaista arvokkaita. Murskata ISIS voimatoimin Irakissa ja Syyriassa? Se tekisi ISIS:istä hampaattoman, mutta sodan laajeneminen tarkoittaisi vielä lisää kärsimystä paikallisesti Irakissa ja Syyriassa. Pitäisikö Suomen osallistua mahdollisiin sotatoimiin Irakissa ja Syyriassa? Länsimainen rintama vaatisi sitä, mutta se tarkoittaisi puolueettomuusajattelusta luopumista, ja jos Suomi lähettäisi maajoukkoja, se tarkoittaisi suomalaisten sotilaiden asettamista vaaraan.

Liisa piti moraalisista dilemmoista silloin, kun ne eivät koskettaneet suoranaisesti häntä itseän. Häntä itseään koskettavat moraaliset dilemmat olivat Liisasta ahdistavia, mutta jos moraalisiin dilemmoihin pystyi suhtautumaan teoreettisesti, ne olivat mielenkiintoista aivojumppaa. Tässä tapauksessa Liisan mielenkiinto olikin teoreettista, eihän pitkäaikaistyöttömällä ole todellista sananvaltaa Euroopan politiikkaan.

Pohtiessaan terrori-iskun esiin nostamia dilemmoja Liisa saattoi tuntea itsensä pitkästä aikaa hyväksi ihmiseksi. Hallitus tuntui suhtautuvan työttömiin syyllistävästi, siksi kotimaisen politiikan pohtiminen ei ollut Liisasta mukavaa, mutta antaessaan mielensä työskennellä terrori-iskun esiin nostamien kysymysten kanssa Liisa koki muodostavansa valistuneita mielipiteitä ajankohtaisista kysymyksistä, juuri sitä, mitä Liisan lukiossa saaman opetuksen mukaan kunnon kansalaisen kuuluikin tehdä.

Kaiken kaikkiaan Liisalle oli tulossa varsin mukava päivä.



\otsikko{Sopimus}
\addcontentsline{toc}{section}{Sopimus}


Kaaleppi istui nälkäisenä kadulla. Jos hän ei pystyisi tekemään sopimusta kanenkään kanssa, hän kuolisi nälkään. Mahdollisuudet olivat huonot. Koska Kaalepilla ei ollut muuta omaisuutta kuin kehonsa, työsopimus olisi ainoa vaihtoehto, mutta Kaaleppi ei ollut ollut varaa käydä kouluja, ja kouluttamatomasta työvoimasta oli valtava ylitarjonta.

Kaaleppi eli minarkistisessa yhteiskunnassa. Valtio suojeli kansalaisia väkivalta- ja omaisuusrikoksilta sekä piti huolta, että ihmiset pitivät tekemänsä sopimukset, muttei puuttunut elämään sen enempää. Sosiaaliturva oli yksityisen hyväntekeväisyyden varassa. Hyväntekeväisyyttä harjoittavat järjestöt olivat poikkeuksetta uskonnollisia ja vaativat ruoka-avun ehtona aivoleikkaukseen suostumista. Aivoleikkauksen tuloksena yksilö uskoisi järjestön uskonnollisiin opinkappaleisiin ehdoitta, ja ateistina Kaaleppi piti kuolemaa parempana vaihtoehtona kuin harhassa elämistä.

Kaikki viljelyskelpoinen maa oli yksityisomistuksessa, joten varaton ihminen ei voinut edes itse kasvattaa ruokaansa. Itse asiassa kadutkin olivat yksityisomistuksessa, eikä Kaalepilla ollut ollut varaa maksaa kadullakävelemismaksua kadun omistajalle. Hänet häädettäisiin paikaltaan milloin tahansa, eikä hänellä olisi paikkaa, jossa hän voisi luvallisesti oleskella. Kaikki maa oli yksityisomistuksessa.

Ohikulkeva mies antoi flaijerin Kaalepin käteen. Kaaleppi luki sen, ja ilahduksen ja helpotuksen tunne valtasi Kaalepin. Hän olisi pelastettu viiden vuoden ajan. BioMed-yhtiö ehotti flaijerissa sopimusta. Jos Kaaleppi sitoutuisi tekemään itsemurhan viiden vuoden päästä ja antamaan silloin luovutuskelpoiset elimensä BioMedille, BioMed antaisi viiden vuoden ajan Kaalepille ruuan, asunnon ja vaatteet. Viiden vuoden raja olisi tosin ehdoton. Jos Kaaleppi ei tekisi silloin itsemurhaa, hän joutuisi oikeuteen, ja oikeus tuomitsisi, että BioMed saa tappaa hänet sopimuksen täyttämiseksi.



\otsikko{Korttipelimysteeri}
\addcontentsline{toc}{section}{Korttipelimysteeri}


Yksityisetsivä Achille Pursot oli tutkimassa sir Grahamin ja kahden hänen ystävänsä murhaa. Graham ja hänen kaksi ystäväänsä tai tarkemmin pelitoveriaan oli ammuttu kesken vistipelin. Murhapaikalla oli ollut pelikortteja sikin sokin lattialla; pudonneet kuolevien pelaajien käsistä. Pöydällä oli neljän kortin pinoja kuvapuoli alaspäin - tikkejä, joihin neljästä pelaajasta kukin oli lyönyt kortin - sekä seitsemän korttia järjesteltynä maittain kuvapuoli ylöspäin. Huoneesta oli uloskäynti pihalle, joten murhaaja oli päässyt saapumaan ja lähtemään palvelusväen huomaamatta.

Vistissä kaksi kaksimiehistä joukkuetta pelaa toisiaan vastaan, ja pelin neljäs pelaaja, sir Eustace väitti poistuneensa talosta edellämainitun pihaoven kautta ennen kuin murhat olivat tapahtuneet. Poliisi piti Eustacea murhaajana ja hänen väitettään poistumisesta epäuskottavana, koska kolme pelaajaa ei voi pelata vistiä. Neljän hengen vistiporukka lopettaisi pelin yhden pelaajan lähtiessa, ja lisäksi tiedettiin, että sir Graham ei juurikaan ollut perustanut muista peleistä kuin vististä.

Pursot oli tehnyt taustatutkimusta Eustacesta, ja hänelle oli selvinnyt, että kerran humalassa Eustace oli tunnustanut eräälle satamajätkälle murhanneensa viisi ihmistä kymmenen vuotta aiemmin jäämättä murhista kiinni. Pursot oli vakuuttunut satamajätkän rehellisyydestä, mutta Eustacea ei näistä murhista saataisi tilille. Eustace kieltäisi puheensa oikeudessa, ja vastakkain olisivat vain Eustacen sana ja satamajätkän sana.

Pursot oli viettänyt runsaasti aikaa korttipöydissä ja hän tiesi, että vistissä kortteja ei järjestetä pöydälle maittain. Sitä vastoin kyseiset kortit sopivat vähän tunnettuun vistin kolmen pelaajan muunnelmaan, dummy-vistiin. Dummy-vistissä kaksi pelaajaa muodostaa joukkueen, ja kolmas pelaaja pelaa joukkueena dummy-käden kanssa. Dummy-käsi on järjestelty maittain pöydälle, ja tuon käden joukkuetoveri tekee päätökset sen puolesta. Näin oli täysin mahdollista, että kolme pelaajaa olisi jatkanut vistipeliä Eustacen poistuttua.

Pursot mietti, kertoisiko hän poliisille dummy-vististä. Jos hän kertoisi, todistusaineisto ei riittäisi sir Eustacea vastaan. Jos hän ei kertoisi, Eustace tuomittaisiin varmasti kuolemaan Grahamin ja pelitoverien murhista. Pursotin mielestä ei ollut lainkaan varmaa, oliko Eustace näiden murhien takana, mutta Eustacehan oli murhannut aiemmin. Olisiko oikein hirttää murhaaja murhaajana, jos hänet hirtettäisiin eri murhista kuin mitä hän oli tehnyt?







\otsikko{Nappi}
\addcontentsline{toc}{section}{Nappi}



Hullu Tiedemies oli kaapannut Mirvan ja asetti tämän kokeeseen. Hän oli laittanut Mirvan huoneeseen, jonka toisella seinustalla oli penkki, johon oli kahlehdittu viisi suukapuloitua ihmistä ja toisella seinustalla oli penkki, johon oli kahlehdittu yksi suukapuloitu ihminen. Huoneen keskellä oli suuri, punainen nappi, jonka luokse Hullu Tiedemies kahlehti Mirvan niin, ettei tämä päässyt penkkien luokse. Jos Mirva painaisi punaista nappia, sähköisku tappaisi yksin penkillä olijan. Jos taas Mirva ei painaisi nappia kolmen minuutin kuluessa, sähköisku tappaisi toisella penkillä olevat viisi ihmistä. Hullu Tiedemies selitti kaiken tämän Mirvalle ja poistui huoneesta nauraen demonista naurua.

Kahleista huolimatta Mirva olisi ylettänyt hyvin painamaan nappia, mutta hänen ensireaktionsa oli olla painamatta sitä. Mirvan mielestä nimittäin hänellä, kuten kenelläkään ihmisellä, ei ollut oikeutta päättää toisen ihmisen elämästä ja kuolemasta. Sitten Mirva tajusi, että jos hän ei painaisi nappia, hän tulisi tehneeksi päätöksen viiden ihmisen kuolemasta.

Mirva koki olevansa mahdottomassa tilanteessa: Hänen omatuntonsa ei sallinut hänen päättää toisten ihmisten elämästä ja kuolemasta, mutta hän tulisi tehneeksi sellaisen päätöksen tekipä hän mitä tahansa. Lopulta Mirva keksi ulospääsyn. Kahleista huolimatta hän kykenisi kaivamaan kolikon taskustaan ja heittämään sitä. Jos tulisi kruuna, hän painaisi nappia, ja jos tulisi klaava, hän ei painaisi sitä. Näin päätöksen tekisi kolikko, ei Mirva.

Mirva heitti kolikkoa, ja nähtyään kolikonheiton tuloksen, kruunan, hän tajusi joutuvansa vielä päättämään, noudattaisiko hän tulosta. Mirva empi päätöstään, ja hänen empiessään kolme minuuttia tuli täyteen. Viisi ihmistä kuoli.

Hullu Tiedemies astui huoneeseen sanoen: ''Empimisesi takia omallatunnollasi on viiden ihmisen henki. Jos olisit painanut nappia, omallatunnollasi olisi vain yhden ihmisen henki. Olen laittanut useita koehenkilöitä samanlaiseen kokeeseen, ja vain noin kolmasosa painaa nappia. Loput antavat viiden kuolla.'' Hullu Tiedemies jatkoi: ''Olen laittanut ihmisiä myös kokeeseen, jossa koehenkilön on kolmessa minuutissa päätettävä, kumpi kahdesta uhrista kuolee. Jos päätöstä ei tule, molemmat kuolevat. Hämmästyttävää kyllä, puolet ihmisistä ottaa mieluiten omalletunnolleen kahden uhrin kuoleman, vaikka olisivat voineet selvitä vain yksi kuolema omallatunnollaan.''






\otsikko{Astraalimatka}
\addcontentsline{toc}{section}{Astraalimatka}



Raija seisoi kotiinsa rakentamansa alttarin äärellä. Alttarilla oli lyhyt sauva, tikari, malja sekä kiekko, jossa oli viisisakarainen tähti. Raija lausui kullekin esineelle puhdistusloitsun. Sen jälkeen hän oli valmis matkaan. Hän lausui loitsun, jolla hän pyysi JHWH:lta siunausta matkalle.

Alttarilla oli myös tarotkortti, jossa oli kuvattu alaston nainen tanssimassa maapallon edessä. Raija keskittyi ajattelemaan korttia ja kuvitteli olevansa kortin sisällä. Vähitellen kortti suureni Raijan silmissä, ja hän sukelsi kortin sisään. Matka jatkui kortin läpi, ja Raija huomasi olevansa polulla. Raija jatkoi polkua eteenpäin, kunnes hän tuli ovelle.

Ovella kerubi vaati tunnussanaa. Raija vastasi ''Gabriel'', ja pääsi sisään. Sisällä Raija etsi oven, jossa oli kuva naisesta, joka kaatoi vettä maljasta toiseen. Raija astui ovesta, ja oli taas polulla. Polun jälkeen Raija tuli ovelle, lausui tunnussanan ''Raphael'', ja pääsi sisään. Sitten ovi, jossa oli kuva kahdesta rakastavaisesta ja polku. Näin Raija kulki sefirasta sefiraan elämänpuussa.

Seuraavalla ovella Raija lausui tunnussanan ''Ratziel''. Päästyään ovesta Raija huusi: ''Ratziel, Binahin arkkienkeli, kutsun sinua!''

''Ratziel täällä, mitä asiaa?'' ääni vastasi.

''Tarvitsisin taas tutkimushypoteesin'', Raija sanoi.

''Remonttimelu aiheuttaa kuolemia. Siinä tuloksesi'', ääni vastasi. ''Vaikutus on niin heikko, että se jää arkielämässä huomaamatta, koska kuolemat ovat melustressin aiheuttamia sydänkohtauksia ja muita luonnolliselta näyttäviä kuolemia.''

''Tilastollisilla menetelmillä saan remonttimelun vaikutuksen kaivettua esiin'', Raija sanoi. ''Ketkä muuten kuolevat remonttimeluun?''

''Ne, jotka ovat jo valmiiksi heikkoja'', ääni vastasi. ''Vanhukset, sairaat... Oman talon remontti vaikuttaa kaikkein eniten, mutta naapuritalonkin remontista kantautuu melua.''

''Kiitos'', Raija sanoi ja palasi alttarin ääreen samaa reittiä.
\newline

\noindent Raija oli ympäristöepidemiologian professori Helsingin yliopistossa, mutta Raija ei yleensä keksinyt hyviä tutkimuksen aiheita. Tutkimusta oli kuitenkin tehtävä, professorinpalli vaati sitä. Onneksi Raija oli oppinut isältään kabbalistista rituaalimagiaa, ja niinpä hän pystyi kysymään tutkimuksen aiheita henkivalloilta. Raija luotti arkkienkeli Ratzieliin sataprosentisesti. Jos tämä sanoi, että remontimelu aiheuttaa kuolemia, näin myös oli. Sellaista tutkimusartikkelia Raija ei kuitenkaan pystyisi julkaisemaan, jossa vedottaisiin henkivaltojen auktoriteettiin. Tulos pitäisi todentaa tieteellisin keinoin.

Raija alkoi miettimään, kuinka tutkimus tulisi toteuttaa. Raijalla oli ystäviä maistraatissa ja väes\-tö\-re\-kis\-te\-ri\-kes\-kuk\-ses\-sa. Heiltä Raija saisi tiedot viimeisen kymmenen vuoden aikana Helsingissä kuolleiden osoitteista, sekä sen, kuinka monta ihmistä kulloinkin oli kussakin Helsingissä sijaitsevassa talossa asunut. Näiden avulla saisi kunkin talon asukkaalle lasketua kuolintodennäköisyyden kunakin ajanjaksona.

Rakennusvirastossa työskentelevältä ystävältään Raija saisi tiedot remonttien osoitteista Helsingissä viimeisten kymmenen vuoden aikana.

Näiden tietojen pohjalta Raija laatisi tilastollisen mallin, joka määrittäisi yhteyttä kuolintodennäköisyyden kasvun ja remontin läheisyyden välillä. Raija mietti, että mitä kauemmin remontti oli kestänyt, sitä enemän se stressasi. Olisi varmaan paikallaan laatia logistinen regressiomalli remontin keston ja kuolintodennäköisyyden välille.



\otsikko{Pelle}
\addcontentsline{toc}{section}{Pelle}


Artsi oli kuvataiteilija. Viimeiset kaksi kuukautta hän oli ollut linnoittautuneena kämppäänsä, maalaamassa hyvin suurikokoista ja yksityiskohtaista maalausta. Se oli hänen työtapansa. Kun hän työskenteli, hän työskenteli intensiivisesti kiinnittämättä maailman menoon huomiota. Hän vain maalasi, nukkui ja kävi ruokakaupassa ostamassa valmisruokia.

Sinä iltana maalaus oli kuitenkin valmis. Hän bilettäisi viikon. Ensin hän menisi kaverinsa naamiaisiin, jotka olisivat ihan vähän ajan päästä. Artsi kaivoi kaapista klovnipukunsa ja teki kasvoilleen klovnimaalauksen, sellaisen amerikklaistyyppisen maskin, joka peitti koko kasvot. Artsi oli tottunut esiintymään, ja naamiaisissa hän hauskuuttaisi yleisöä muutamalla pienellä pellenumerollakin.

Artsi poistui asunnostaan ja lähti kulkemaan pelleasussa kohti naamiaispaikkaa. Artsi ei ollut seurannut kahteen kuukauteen mediaa, ja hän ei tiennyt, että menossa oli varsinainen pellebuumi. Nuoret pukeutuivat klovneiksi ja säikyttelivät pelleasussa kanssaeläjiään, jopa pikkulapsia. Joillain klovneilla oli ollut veitsiä ja pesäpallomailojakin pelottelutarkoituksessa. Yleinen mielipide oli tuominnut pellejen harjoittaman pelottelun, lehdet olivat kutsuneet sitä ''vastenmieliseksi'', ja poliisi oli uhannut sakottaakin pellepukuisia, jos nämä tekevät jotain uhkaavaa.

Artsia vastaan tuli nainen, joka Artsin kohdalla tiuskaisi: ''Mene muualle siitä ihmisiä pelottelemasta!''

Artsi katoi naista hölmistyneenä, ja tämä jatkoi: ''Sä teit kädelläsi uhkaavan eleen. Poliisi on tiedottanut, että uhkaavat eleet julkisilla paikoilla ovat rikollista toimintaa.''

Artsi oli ihan ymmällään. Kyllähän kädet kävellessä pakostakin liikkuivat, mutta ei hän ollut tavallista kävellessä heiluttamista kummempaa ollut käsillään tehnyt. Artsi sanoi: ''Enhän mä tehnyt mitään.''

''Älä yritä mitään'', nainen kivahti. ''Näin sä teit.'' Samalla nainen teki nyrkiniskun ilmaan, Artsia kohti. 

Paikalle saapui myös mies.

Artsi näytti, kuinka kädet heiluvat kävellessä ja sanoi: ''Enhän mä noin tehnyt, vaan näin.''

''Mitäs karateiskuja nuo ovat?'' mies kysyi Artsilta.

''Just noin se on uhkaillut minua koko ajan'', nainen sanoi miehelle. ''Ties mitä lasten pelottelua sillä on mielessä. Varmaan aseitakin mukana.''

''Enhän mä mitään…'' Artsi yritti.

''Jaahas'', mies sanoi. ''Klovni, joka pelottelee pikkulapsia aseiden kanssa. Saunan taakse tommoset pitäisi viedä. Tällä kertaa selviät kuitenkin vähemmällä.''

Niinpä mies hakkasi Artsin.

Kun Artsi istui piestynä kadulla nenä verta vuotaen ja silmä mustana, hän ihmetteli mitä oli tapahtunut. Hän oli vain halunnut tuoda ihmisille bileissä hiukan iloa klovninumerollaan.



\otsikko{Somali, joka halusi olla matematikko}
\addcontentsline{toc}{section}{Somali, joka halusi olla matematikko}


Hamza avasi päivän lehden.

{\em ''Helsingin yliopistossa on 28-vuotias, somalialaistaustainen Hamza Yusuf väitellyt filosofian tohtoriksi matematiikasta. Yusuf kertoo, että hän on syntynyt ja elänyt koko elämänsä Suomessa, ja hän kokee itsensä suomalaiseksi.''}

Hamza mietti, ettei hän niin ollut sanonut. Se oli oikein, että hän oli syntynyt ja elänyt koko elämänsä Suomessa, mutta hän ei nähnyt paljoa pointtia kansallisissa kulttuureissa, ei suomalaisessa eikä somalialaisessa. Ennemmin hän koki olevansa kansainvälisen matematikkoyhteisön jäsen.  Hänen yhteistyökumppaninsa olivat Kroatiasta ja Yhdysvalloista, ja hän piti heihin yhteyttä sähköpostilla. Hänen väitöskirjan ohjaajansa oli ollut suomalainen, ja vastaväittäjä oli kutsuttu väitöstilaisuuteen Puolasta.

{\em ''Yusuf kertoo, että hänen vanhempansa, vaikka olivatkin kouluttamattomia, olivat aina tukeneet poikaansa opinnoissa. Hän kertoo myös, että somalien keskuudessa korkeaa koulutusta arvostetaan kovasti.''}

Pääasiallisen kannustuksen matematiikassa hän oli saanut lukion matematiikanopettajaltaan, joka oli huomannut hänen lahjakkuutensa. Opettaja oli antanut Hamzalle lisämateriaaleja itseopiskelua varten. Hänen vanhempansa olivat kylläkin kannustaneet kouluttautumaan, mutta he olivat toivoneet pojasta lääkäriä tai lakimiestä. Kun Hamza oli kertonut lähtevänsä yliopistoon lukemaan matematiikkaa, vanhemmat eivät olleet ymmärtäneet, mitä hyötyä matematiikasta on kenellekään.

{\em ''Yusuf kertoo, että kun hän yliopistolla tapaa jonkun, tämä yrittää ensin keskustella Yusufin kanssa englanniksi, ja kun Yusuf vastaa täydellisellä suomella, keskustelukumppani yllättyy.''}

Tämä sentään piti paikkansa, mutta toisaalta se oli ymmärrettävää. Hamza itsekin tarjosi englantia ensin niille, jotka eivät näyttäneet suomalaisilta. Yliopistolla oli paljon vierailevia tutkijoita, ja ulkomaalaisen näköinen henkilö ei todennäköisesti osannut suomea.

{\em ''Yusuf kertoo kohdanneensa väitöskirjaa tehdessään rasismiakin. Väitöskirjan esitarkastajat olivat simputtaneet Yusufia laittamalla hänet kirjoittamaan osia uusiksi. Se on hyvin harvinaista matematiikassa.''}

Hamza ajatteli, että taas lehti vääristelee. Esitarkastajat olivat löytäneet hänen kirjoittamastaan todistuksesta oikean virheen; matematiikassa virheen olemassaolo on ihan objektiivisesti todennettavissa oleva fakta, ja Hamza oli joutunut työskentelemään kaksi viikkoa saadaksen virheen korjatuksi. On kylläkin harvinaista, että virheen sisältävä matematiikan väitöskirja pääsee esitarkastusvaiheeseen, mutta sillä taas ei ollut mitään tekemistä Hamzan ihonvärin kanssa.

{\em ''Yusufin väitöskirja käsittelee äärettömiä avaruuksia.''}

Hamza tuohtui! Kaksi sanaa! Hän oli suostunut koko haastatteluun saadakseen Suomen mediaan matemaattista sisältöä, ja matematiikkaa oli kommentoitu vain kahdella sanalla, jotka nekin olivat väärin! Hän oli käsitellyt väitöskirjatyössään ääretönulotteisia normiavaruuksia, ei ''äärettömiä avaruuksia.''



\otsikko{Matematiikassa ei tarvitse luottaa auktoriteetteihin}
\addcontentsline{toc}{section}{Matematiikassa ei tarvitse luottaa auktoriteetteihin}


Matemaatikko Mutikainen oli saanut tarpeekseen länsimaisesta maailmanmenosta, ja niinpä hän oli liittynyt Mustaan Anarkistikollektiiviin, joka suunnitteli vallankumousta. Vallankumouksen toteuttamiseksi kollektiivi oli päättänyt ostaa ydinaseen. Ongelma vain oli taloudellinen: Kollektiivin yhteenlaskettu rahaomaisuus oli viitisen tuhatta euroa, ja mustassa pörssissä ydinpommit maksoivat viidestäkymmenestä miljoonasta ylöspäin.

''Sijoitetaan rahat ruletinpelaamiseen ja ostetaan ydinohjus voitoilla'', Marko, eräs anarkisteista, ehdotti.

''Mutta uhkapeleissä kokematon pelaaja häviää'', Silja, toinen anarkisti vastasi.

''Olen löytänyt mummolani vintiltä rulettiopaskirjasen'',Marko jatkoi. ''Siinä neuvotaan erilaisia strategioita rulettiin. Esimerkiksi Emiiri Suleimanin strategiassa panostetaan yksi yksikkö jollekin parittomalle numerolle. Samaan aikaan pelataan parillista yhdellä yksiköllä vakuutukseksi. Jos ensimmäinen veto ei osu, niin toinen veto onnistuessaan kattaa ensimmäisen vedon tappiot.''

''Kannatetaan!'' huusivat anarkistit kuorossa.

''Eihän tuo toimi'', puuttui Mutikainen puheeseen. ''Voidaan todistaa matemaattisesti, että mikään strategia ruletissa ei pitkällä aikavälillä toimi, jos pelaajan pohjakassa on äärellinen tai pöydässä on panoskatto. Kasinoilla tilanne on juuri tällainen''

''Kannattaisi sitä siltikin kokeilla'', Silja vastasi. ''Ydinaseesta olisi meille niin paljon hyötyä. Vaikka rahan kanssa puljaaminen onkin kapitalismin pelisääntöjen mukaan elämistä, niin tässä tapauksessa päämäärä oikeuttaa keinot.''

''Uskokaa minua'', Mutikainen sanoi. ''Olen matemaatikko, ja ymmärrän kyllä ruletin matematiikan.''

''Mutikainen, älä nosta itseäsi auktoriteetiksi'', Pertti, kolmas anarkisti sanoi. ''Meidän kollektiivissamme kaikki ovat tasa-arvoisia, ja kaikkien mielipiteet ovat yhtä arvokkaita.''

''Kuinka sitten ratkaisette kysymykset, joissa on mielipide-eroja?'' Mutikainen kysyi.

''Kokoustamme niin pitkään, kunnes konsensus on saavutettu'', Marko vastasi.

''Se tarkoittaa pitkiä kokouksia'', Silja vastasi.

''Jaahas'', Mutikainen sanoi. ''Minun pitää sitten selittää asiaan liittyvä matematiikka. Matematiikassa ei tarvitse luottaa auktoriteetteihin, kun kaikkien tulosten todistukset voi verifioida itse. Aloitetaan. Reaaliluvut kaikki tuntevat peruskoulusta. Funktio tarkoittaa tapaa liittää jokaiseen lähtöjoukon alkioon jokin maalijoukon alkio. Tässä lähtöjoukko ja maalijoukko voivat olla mitä tahansa joukkoja…''

Anarkistit katsoivat silmät pyöreinä Mutikaista, joka selitti matematiikkaa suu vaahdoten, käyttäen kokoustilassa olevaa tussitaulua apunaan.

''… satunnaismuuttuja tarkoittaa mitallista funktiota todennäköisyysavaruudelta reaaliluvuille…'' Mutikainen jatkoi. Välissä oltiin käyty läpi jo sen verran mittateoriaakin, että todennäköisyysavaruus oltiin satu määriteltyä.

''Seuraavaksi pääsemme martingaaleihin…'' aikaa selitykseen oli tähän mennessä kulunut pari tuntia. Anarkistit katselivat maahan pitkästyneinä. Kukaan yleisöstä ei ollut enää kärryillä.

''…ja tämä todistaa, että ruletilla on mahdotonta hankkia varallisuutta'', Mutikainen päätti esityksensä. Aikaa oli kulunut yli kolme tuntia.

Syvän hiljaisuuden vallitessa anarkistit katselivat lattiaa ja toisiaan. ''Mä en ymmärtänyt tuosta mitään'', Marko sanoi lopulta.

''Jos kerrotte, mikä kohta jäi epäselväksi, niin voin selittää sen uudestaan'', Mutikainen vastasi.


\otsikko{Prinsessa, joka oli hyvä matikassa}
\addcontentsline{toc}{section}{Prinsessa, joka oli hyvä matikassa}

Olipa kerran prinsessa, joka oli todella hyvä matikassa. Kuningas oli luvannut, että se, joka huolisi prinsessan käden, saisi myös puoli valtakuntaa. Sulhaskandidaatteja ei kuitenkaan löytynyt. Kaikki pelkäsivät prinsessaa, koska tämä oli niin hyvä matikassa.

Kerran vihollismaan armeija marssi kohti kuninkaan linnaa. Kaikki pelkäsivät, koska viholliset olivat niin taitavia tykkimiehiä. Kuninkaallakin oli tykkejä, mutta koska ne olivat uutuus, kukaan ei osannut kunnolla käyttää niitä. Kuula lensi aina liian lyhyelle tai pitkälle, koska ruutia oli aina liian paljon tai vähän. Kuningas ajatteli menettävänsä valtakuntansa, mutta toisaalta sillä ei ollut hänelle väliä. Hänen kallein silmäteränsä, prinsessa, ei kuitenkaan kelpaisi viholliselle.

Prinsessa otti kynän ja paperia, ja alkoi laskemaan. Hän puursi tornissaan tunnista toiseen, ja sai lopulta aikaan taulukot, joissa kerrottiin, paljonko ruutia tarvittiin, että tykinkuula saataisiin lentämään mikin etäisyys.

Kun viholliset hyökkäsivät, kuninkaan miehet olivat tykkien äärellä taulukoiden kanssa. Tällä kertaa tykinkuulat lensivät juuri niinkuin pitikin, ja viholliset pötkivät pakoon. Prinsessaa juhlittiin sankarittarena.

Pari kuukautta näiden tapahtumien jälkeen vihollismaan tykkimestari pyrki kuninkaan puheille. Hän oli kuullut, että linnassa osattiin tehdä tykkilaskelmia ja halusi laskelmientekijän oppiin. Tykkimestari itse ampui näppituntumalta, joka oli aika tarkka. Kuningas ajatteli, että vihollisen tykkimestarin lojaalisuudesta voisi olla hyötyä ja suostui.

Tykkimestari ensin oudoksui sitä, että opettaja oli prinsessa, mutta laskentataito oli niin tärkeä, että hän alistui naisen oppilaaksi. Laskiessaan yhdessä tykkimestari ja prinsessa rakastuivat toisiinsa tulisesti, olihan heillä yhteinen mielenkiinnonkohde, tykkilaskelmat.

Niin tykkimestari sai prinsessan käden ja puoli valtakuntaa, ja he elivät onnellisina elämänsä loppuun saakka. Sen pituinen se.

\otsikko{Reclaiming my body}
\addcontentsline{toc}{section}{Reclaiming my body}

Kirjoitan viimeiset rivit virukseen. Ensimmäistä kertaa olen astunut lain tuolle puolen. Tietomurrot ja tietokonevirukset tunnen, mutta tähän asti olen vain testannut yritysten pyynnöstä niiden tietoturvaa. Nyt olen kirjoittanut viruksen ilman vastaanottajien suostumusta. Ja joku vielä kuvittelee, ettei naisesta ole hakkeriksi.

Yritän hyräillä Keltaista jäänsärkijää, mutta sanat ja sävel eivät tule mieleeni. Kirottu implantti! Tai kirottu ja kirottu, samaa implanttiahan viruksenikin hyödyntää. Avaan päätteeltäni neuraalisten oikeuksien hallintaohjelmiston ja maksan yhden krediitin Keltaisen jäänsärkijän ajatteluoikeuksista kuukaudeksi. En tiennytkään, että niin vanha biisi on edelleen tekijänoikeuksien alainen.

Nyt hyräily onnistu. Kaikki joukolla jäätä särkemään, jäätä särkemään, jäätä särkemään…

Olen ottamassa kehoani takaisin. Reclaiming my body, niinkuin sanotaan. Pitähän naisen pitää huolta oikeuksistaan, vaikka se vaatisi lain rikkomista. Onhan minulla oikeus kehooni, samoin kuin musiikin ja elokuvien tekijöillä on oikeus teoksiinsa, vaikkei patriarkaalinen hallitus oikeuksiani tunnustakaan.

Ihmettelette ehkä, mistä tässä on kyse. Viikko sitten kuulin vahingossa, kun kaksi miespuolista kollegaani keskusteli runkkausfantasioistaan. Kumpikin kertoi ajattelevansa masturboidessaan minua. Voitteko kuvitella! He törkeästi ja häpeilemättä hyväksikäyttävät kehoani, ja patriarkaalinen hallitus ei puutu touhuun mitenkään!

Naisen keho on ilmeisesti tässä yhteiskunnassa julkista omaisuutta. Oman kehoni kohdalta tilanne muuttuu nyt. Painan enteriä, ja virus uploadautuu verkkoon. Saan ilmoituksen, että se on onnistuneesti tunkeutunut neuraalisten oikeuksien hallintakeskukseen. Seuraavaksi se muuttaa implanttien koodia niin, ettei yksikän mies voi runkatessaan ajatella minua. Siinähän ihmettelevät, kun muistot minusta katoavat heti kun penis nousee pystyyn. Ihmettelevät ehkä, mutteivat voi nostaa meteliä. Se olisi heille liian noloa.

\otsikko{Moraalinen}
\addcontentsline{toc}{section}{Moraalinen}

Oli perjantai-iltapäivä yliopiston matematiikanlaitoksen opiskelijahuoneessa. Luennot olivat siltä viikolta ohi, ja opiskelijat tappoivat aikaa ennen baariin lähtemistä.

''Onks kukaan lukenut Recreational Mathematicsin uusinta numeroa?'' Juha kysyi.

Kaikki pudistelivat päätään.

''Siinä oli juttu kahden hengen lautapelistä nimeltä Hex'', Juha jatkoi. ''Hexiä pelataan heksaruudukolla, ja siirto on uuden omanvärisen nappulan laittaminen johonkin vapaaseen heksaan. Se pelaaja voittaa, joka saa omanvärisensä laudan sivut yhdistettyä omista nappuloista koostuvalla yhtenäisellä nappulaketjulla. Siinä koko peli. Voidaan todistaa esimerkiksi, että peli ei voi päättyä tasapeliin.''

''Joo, mä olen pelannut tota verkossa'', Lauri vastasi.

Juha piti Lauria huithapelina. He menestyivät yhtä hyvin opinnoissa, mutta siinä missä Juha osallistui tunnollisesti luennoille ja laskuharjoitusryhmiin, Lauri maleksi päivät pitkät opiskelijahuoneessa ja suoritti kurssit loppukokeilla. Lisäksi Lauri oli ylimielinen ja piti itseään niin lahjakkaana ettei hänen tarvinnut opiskella.

''Pelataanko?'' Juha kysyi.

''Nyt?'' Lauri kysyi takaisin.

''Joo'', Juha sanoi. ''Mulla on lauta ja nappulat repussa.''

''Ooksä koskaan ennen pelannut?'' Lauri kysyi.

''En'', Juha vastasi.

''Sit mä voitan'', Lauri sanoi. ''Mut pelataan vaan.''

Juha ajatteli, että sama ylimielinen asenne jatkui. Tuo asenne saisi Laurin sortumaan omaan näppäryyteensä.

Juha kaivoi repustaan kartongista itsetehdyt laudan ja nappulat. Juha oli huolellinen ja pikkutarkka ihminen, joten pelivälineet näyttivät kuin kaupasta ostetuilta.

Peli alkoi. Juha pohti ja harkitsi huolellisesti jokaista siirtoaan. Lauri sen sijaan vastaili Juhan siirtoihin nopeasti. Se ärsytti Juhaa. ''Eikö tuo paneudu peliin yhtään'', Juha ajatteli. Molemmat Laurin paheet, huithapelisuus ja ylimielisyys näkyivät tässäkin. Juha ajatteli, ettei tuollainen ihminen mitenkään pysty voittamaan peliä.

Peli eteni tasaväkisesti, kunnes päädyttiin pelaamaan tikapuuta, siirtosarjaa, jossa kaikki siirrot olivat ilmeisiä. Välittömän tappion välttämiseksi Juhan piti tehdä tikapuusiirrot, mutta Lauri olisi voinut lopettaa tikapuun pelaamisen milloin tahansa. Juha oli laskenut ennen kuin oli päätynyt pelaamaan tikapuusiirtosarjaa, että jos siirtosarja pelataan loppuun saakka, Juha voittaa pelin. Siitä huolimatta Lauri paukutti itsevarmasti siirtosarjaa menemään. ''Tää ei toimi sille'', Juha ajatteli. ''Nyt se sortui omaan ylimielisyyteensä.''

Kesken tikapuun pelaamisen Lauri pelasikin yhden nappulan muualle, lähelle paikkaa, jonne tikapuusiirtosarjan viimeiset siirrot tultaisiin pelaamaan. Siirto yllätti Juhan, ja hän katsoi parhaaksi tehdä vastaussiirron. Sen jälkeen Lauri palasi paukuttamaan tikapuusiirtosarjaa.

Silloin Juha tajusi, että tuo välissä pelattu siirto oli muuttanut tilannetta niin, että jos tikapuusiirtosarja pelattaisiin loppuun, Lauri voittaisi pelin. Juha ei voinut muuta kuin luovuttaa ja myöntää hävinnensä pelin.

''Sä et taida hallita tikapuunrikkojia?'' Lauri kysyi. ''Nettipeleissä ne ovat peruskauraa.''

Tikapuunrikkojat olivat Juhalle uusi asia, mutta hän tajusi kuin salamaniskusta, etteivät ne olleet pelin tärkein opetus. Tärkein opetus oli se, että moraalisella paremmuudella ei ole paskankaan väliä, jos substanssiosaaminen ei ole kunnossa.


\otsikko{Noitarumpu}
\addcontentsline{toc}{section}{Noitarumpu}

Kodassa oli hämärää. Luunkappale pomppi rummunkalvolla rummutuksen tahdissa. Lapinnoita huojui silmät kiinni transsissa. Heimon johtaja oli tullut kysymään noidalta, Lavrrahasilta, neuvoa, ja rumpu määräisi toimintatavan.

Noidan oppilas, Ahkemiella, seurasi toimitusta. Hän haltioitui arpomisesta joka kerta. Hän ajatteli henkien ohjaavan luunpalaa rummunkalvolla, ja hän katsoi pelonsekaisella ihailulla Lavrrahasia, joka kykeni kutsumaan henget ohjailemaan luunpalaa.

Todellisuudessa noita oli kokenut, ja silmät kiinnikin hän kykeni ohjaamaan luunpalan haluamaansa paikkaan kalvolla.

Sitten rummutus lakkasi, ja luunpala pysähtyi kalvolla poroa kuvaavan symbolin kohdalle.

''Henget lupaavat paljon poroja'', noita sanoi. ''Käykää porovarkaissa naapuriheimon luona.''

Päällikkö joutui hyväksymään ohjeen. Hän johti heimoa vain nimellisesti, ja todellisuudessa noita teki päätökset arpomissessioissa.
\newline

\noindent ''Ahkemiella, olet riittävän vanha tekemään noitarummun'', Lavrrahas sanoi kerran.

Innoissaan Ahkemiella meni taivuttamaan puunsälettä ympyräksi ja pingottamaan poronnahkaa sen päälle. Kun rumpu oli koossa, hän maalasi kalvon täyteen symboleja, poroja, kotia, jumalia, henkiä, ihmisiä.

Kun päällikkö tuli seuraavan kerran pyytämään neuvoa Lavrrahakselta, tämä sanoi: ''Ahkemiella, tuo rumpuni.''

Ahkemiella toikin itse valmistamansa rummun. Hän oli innoissaan, että hänen kätensä jälki pääsisi osaksi pyhää rituaalia.

Seurasi Lavrrahaksen transsi, rummutus ja pomppiva luunpala. Lavrrahas halusi heimon käyvän taas porovarkaissa naapuriheimossa, joten hän ohjasi luunpalan poronkuvan kohdalle.

Kun Lavrrahas rummutuksen loputtua avasi silmänsä, hän järkyttyi: Sillä kohti, missä rummussa olisi pitänyt olla poronkuva, olikin kodan kuva.

''Luu on kodan päällä'', päällikkö sanoi. ''Ei porovarkautta tällä kertaa.''

''Niin tuota'', Lavrrahas nieleskeli. ''Pysytään vain kotona.''
\newline

\noindent ''Ei tämä rumpu ole yhtään hyvä'', Lavrrahas sanoi Ahkemiellalle päällikön lähdettyä. ''Poltetaan se.''

Lavrrahas heitti rummun tuleen.

Ahkemiellan silmiin tuli kyyneleet. Hän ei ymmärtänyt, mitä vikaa rummussa oli. Ehkä symbolit olivat eri järjestyksessä kuin Lavrrahaksen rummussa, mutta näkiväthän henget rummunkalvon ja pystyivät ohjaamaan luunpalan uusienkin symbolien kohdalle.

\otsikko{Räpätin}
\addcontentsline{toc}{section}{Räpätin}

Pärinä täytti korttelin. Pojilla oli pyöriensä pinnojen välissä sellaiset räpättimet, jotka saivat polkupyörän kuulostamaan ihan mopolta. Vain Villellä ei räpätintä ollut. Hänen vanhempansa olivat kieltäneet häntä laittamasta sellaista. Villen vanhemmat olivat ankaria, ja isän mielestä räpättimet olivat tyhmiä. Ääniefektistä huolimatta pyörä olisi edelleen edennyt polkemalla. Isä oli sanonut, että ei siitä olisi kuitenkaan mopoa tullut.

Ville tunsi itsensä ulkopuoliseksi, ikään kuin hän ei olisi yksi pojista. Hän mietti, mitä tehdä, ja sitten hän keksi, että kyllähän perse räpättää pierressä. Niinpä hän kutsui muut pojat katsomaan. Hän ajaisi pyörällään poikien ohi ja pieraisisi poikien kohdalla. Sitten hän olisi yksi muista, kun hänelläkin olisi ääniefekti.

Pojat kokontuivat pihatien reunaan, ajatellen, että mitä se hölmö on tällä kertaa keksinyt. Ehkä saataisiin kunnon naurut. Ville poistui muutaman kymmenen metrin päähän.

Ville kiihdytti ajaen kohti poikayleisöä ja ajatteli, että ehkä pojat ihailisivat Villeä vauhdin ansiosta. Poikajoukon kohdalla Ville ponnisti. Mahtavan ääniefektin sijaan hän tunsikin jotain kosteaa valuvan housuihinsa. Pojat nauroivat räkänaurua katsoessaan, kuinka Villen shortsinlahkeesta valui kakkaa pihatielle.

''Paskahousu!'' pojat ilkkuivat. ''Taisi tulla löysät housuun!'' Poikien nauru yltyi. Ville oli pelannut paskahousua pelikorteilla, ja silloin häviäjää oli kutsuttu leikkimielisesti paskahousuksi. Ville ajatteli, että nyt hän oli oikeasti sellainen - paskahousu.

Häpeissään Ville luikki kotiin siistimään itseään. Ankarien vanhempien takia hän oli jo valmiiksi väheksytty poikaporukassa, ja nyt hän saisi kuulla tästä vaikka kuinka pitkään. Hän oli paskonut housuunsa, ja muut pojat olivat katsoneet sitä vieläpä oikein aitiopaikalta.


\otsikko{Miljoona euroa}
\addcontentsline{toc}{section}{Miljoona euroa}

''Kohta minä annan teille kaikille jotain, mikä on arvokkaampaa kuin miljoona euroa'', kesäteologi sanoi.

Teemun mielenkiinto heräsi heti. Teemu oli seurakunnan poikaleirillä, ja kesäteologi oli aloittelemassa iltahartautta. Normaalisti hartaudet eivät kymmenvuotiasta niin kiinnostaneet, mutta nyt olisi jotain, joka oli arvokkaampaa kuin miljoona euroa. Mitähän se olisi?

''Ajatelkaa, arvokkaampaa kuin miljoona euroa'', kesäteologi lisäsi jännitystä.

Teemu ajatteli, että harva asia oli arvokkaampaa kuin miljoona euroa. Ehkä kaksi miljoonaa euroa? Mutta tuskin lapsille sellaisia summia rahaa alettaisiin jakamaan. Miljoonalla eurolla tosin saisi paljon leluja, ja vielä älyluurinkin. Teemun vanhemmat olivat antaneet hänelle vain vanhanaikaisen kännykän. Liikoja ei kuitenkaan kannattanut odottaa. Ehkä kesäteologi jakaisi kaikille lakritsipötköt.

''Nyt se arvokas asia tulee'', kesäteologi sanoi. ''Se on evankeliumin ilosanoma. Ajatelkaa, Jeesus on kuollut ristillä kaikkien teidän puolesta…''

Pettymys valtasi Teemun. Hän oli kristillisestä perheestä, ja evankeliumi oli hänelle peruskauraa. Kyllähän Teemu tiesi, että hänen odotettiin pitävän evankeliumia arvokkaampana kuin miljoonaa euroa, mutta ei hän osannut niin ajatella. Älyluuri olisi niin hieno. Samoin NERF-lelukonekivääri, mutta toivo niistä haihtui kuin tuhka tuuleen evankeliumin peliintuomisen myötä.

Teemu koki huonoa omaatuntoa pettymyksestään. Hänelle oli opetettu, että materia oli alhaista pelastumisen rinnalla, mutta opetus ei yksinkertaisesti vastannut hänen tunteitaan. Älyluuri olisi ollut niin käsinkosketeltava, eikä hän kyennyt näkemään tai koskettamaan pelastusta.

Hartauden lopuksi kesäteologi jakoi kaikille lakritsipötköt. ''Sainpahan edes jotain'', Teemu ajatteli.


\otsikko{Valintatalo (Teiniajan kirjoituksia)}
\addcontentsline{toc}{section}{Valintatalo (Teiniajan kirjoituksia)}

Punaisen urheiluauton ovi avautui. Kalliin merkkihousunlahkeen ympäröimä jalka työntyi autosta ulos. Musta nahkakenkä tavoitti maan ja varusteiden omistaja käveli ovelle. Ovessa oli suuri kyltti, jossa luki ''ALENNUSMYYNTI''. Mies avasi oven ja astui sisään.

Aulassa oli naulakko, kalliin näköisestä sametista tehty ja sen alla portsari virka-asussaan. ''Päällysvaatteet, olkaa hyvä.'' Mies otti kännykän takintaskusta ja antoi takin portsarille. Takki oli uutta kevätmuotia. Se oli ruma, mutta sillä ei ollut merkitystä. ''Peremmälle, olkaa hyvä.''

Mies astui punaisella kankaalla verhoillusta ovesta peremmälle. Häntä oli vastassa pieni, silmälasipäinen mies. Vastaanottajalla oli harmaa liivipuku ja pieni kalju laikku keskellä päälakea.

''Mitä saisi olla?'' vastaanottaja kysyi.

''Haluaisin mielipiteen. Eräällä ystävälläni on sellainen ja me muut tunnemme itsemme pieniksi hänen rinnallaan. Nykyään ne ovat kovasti suosiossa ja ihminen ei voi olla todella ihminen, ellei hänellä ole mielipidettä.''

Silmälasipäinen mies käveli mahonkisen lipaston eteen ja avasi alalaatikon. ''Millaista mielipidettä haluaisitte? Haluaisitteko kenties radikaalin mielipiteen vasemmistolaisuuden puolesta?''

''Ei, ei, sehän olisi ennenkuulumatonta, jos minunlaiseni menevä mies kannattaisi rahvasta.''

''Kyllä, kyllä, olette aivan oikeassa. Kävisikö tällainen valaidensuojelumielipide vai haluaisitteko mieluummin abortinvastaisen mielipiteen?''

''Hmmm. abortinvastainen kuulostaa hyvältä, mutta entäs jos tyttöystäväni tulee raskaaksi emmekä halua lasta?''

''Siinä tapauksessa voitte käydä vaihtamassa sen. Saatte uuden mielipiteen tilalle ilman eri korvausta.''

''Sepä mainiota. Saako sitä korulausein kirjailtuna ja korotetulla syyllistämiselementillä?''

''Kyllä tietenkin. Odottakaa niin kaivan sen lipastonlaatikosta… kas tässä, olkaa hyvä.''

''Kiitos, kiitos, maksan kortilla.''

Mies astui ovesta ulos ja sai takkinsa naulakosta annettuaan portsarille juomarahaa. Laitettuaan kännykän taskuunsa hän tunsi aivan ylitsekäyvää ylpeyttä - olihan hänellä mielipide.

\otsikko{Johtajaksi}
\addcontentsline{toc}{section}{Johtajaksi}

Milja, kuusitoistakesäinen hehkeä tyttölapsi oli juuri liittynyt salamyhkäiseen Mystinen Tietoisuus -kulttiin. Kultin johtaja oli karismaattinen, kypsään ikään ehtinyt Sepeteus, ja Sepeteusta lukuunottamatta kultin jäsenet olivat ikään kuin sattuman oikusta nuoria naisia. Sepeteus oli parhaillaan toivottamassa Miljaa tervetulleeksi.

\begin{description}
\item[Sepeteus:] Hei, Milja, pääsetkin suoraan järjestömme johtajaksi.
\item[Milja:] Miten se tapahtuu?
\item[Sepeteus:] Me kaksi harrastamme seksiä, ja seksin aikana tietoisuutemme vaihtavat kehoja keskenään. Sen jälkeen sinun tietoisuutesi minun kehossani johtaa järjestöämme. Eikö niin, tytöt?
\item[Muut kultin jäsenet:] Juuri niin. Jokainen meistä on tehnyt sen monta kertaa. Emme enää edes pysy laskuissa siitä, että kenen kehossa kenenkin alkuperäinen tietoisuus on.
\item[Milja:] Kuulostaa kamalalta vastuulta. Osaankohan johtaa järjestöä?
\item[Sepeteus:] Kun tietoisuutemme ovat siirtyneet, sinulla on minun tietoni ja kokemukseni. Tiedot ja kokemukset säilyvät alkuperäisissä kehoissa.
\item[Milja:] Onpa jännää. Miltähän tuntuu saada sinun tietosi ja kokemuksesi?
\item[Sepeteus:] Ei se oikeastaan tunnu yhtään miltään. Yhtäkkiä vain sinä olet minä, ja minä olen sinä.
\item[Milja:] Kai se nyt joltain tuntuu siirtyä uuteen kehoon.
\item[Sepeteus:] Ei sitä huomaa. Muistot, muisti yleensäkin, luonteenpiirteet ja sen sellaiset säilyvät alkuperäisissä kehoissa. Vain tietoisuus siirtyy. Vaihdon jälkeen sinusta tuntuu siltä, että olet ollut aina minä, ja minusta tuntuu, että olen ollut aina sinä.
\item[Milja:] Jännää. Kokeillaan!
\end{description}

--- --- ---

Sepeteus makasi sängyllä panon jälkihöyryissä ja ajatteli, kuinka hän oli muutama hetki sitten toivottanut 16-kesäisen tytön tervetulleeksi järjestöön. Oli uskon asia, oliko Sepeteuksella nyt oma tietoisuutensa vai Miljan tietoisuus. Ovat ihmiset uskoneet hölmömpiinkin asioihin.

\otsikko{Ensimmäinen ehtoollinen}
\addcontentsline{toc}{section}{Ensimmäinen ehtoollinen}

Jeesus opetuslapsineen piileskeli Jerusalemin varjoisilla kujilla. Ylipappi Kaifas joukkoineen jahtasi heitä, joten he eivät voineet mennä hyvämaineisille alueille. Jeesuksen ja opetuslasten rahat olivat loppuneet, eivätkä he olleet syöneet kahteen päivään. Normaaliolosuhteissa joku olisi kutsunut heidät luokseen aterioimaan, mutta kaikki pelkäsivät Kaifasta, eikä kutsuja tippunut.

''On tämäkin'', Juudas Iskariot sanoi. ''Nälkä kurnii mahassa.''

''Tämä on vain väliaikaista'', Jeesus sanoi.

''Sinä vain lohdutat'', Juudas Iskariot tiuskaisi. ''On siinä johtaja. Ei ruoki alaisiaan.''

''Älähän nyt'', Pietari, eräs opetuslapsista, vastasi. ''Kyllä Jeesus tietää, mikä meille on parasta.''

''Itse asiassa muistin juuri kaverin, jolta voin lainata rahaa'', Juudas Iskariot sanoi. ''Käyn hänen luonaan. Minulla kestää pari tuntia.''
\newline

\noindent ''Mitä asiaa sinulla on?'' ylipappi Kaifas kysyi.

''Tiedän, missä Jeesus on'', Juudas Iskariot vastasi. ''Voin johdattaa sinut hänen luokseen.''

''Jos niin teet, palkitsen sinut ruhtinaallisesti'', Kaifas vastasi. ''Mutta pidä toistaiseksi opetuslapsen roolisi, ja palaa luokseni myöhään illalla. Silloin iskemme.''

''Olisiko minun mahdollista saada nyt ennakkoa palkkiosta?'' Juudas Iskariot kysyi. ''En ole syönyt kahteen päivään.''
\newline

\noindent Jeesus opetuslapsineen istui huonomaineisessa krouvissa. Juudas Iskariot oli lupauksensa mukaan tuonut rahaa, ja he pystyivät aterioimaan. Pöytä oli täynnänsä herkkuja, tai siis sen tasoisia herkkuja kuin krouvista sai. Oli leipää, hedelmiä, lihaa, ja viiniä.

Jeesus otti leivän ja jakoi palan jokaiselle opetuslapselle. ''Siinä teille leipää. Tai oikeastaan nyt syödään minun ruumistani. Se on uhrattu, että te saisitte vatsanne täyteen.''

Sitten Jeesus kaatoi jokaiselle viiniä. ''Nyt juodaan minun vertani. Samoin vuodatettu teidän tähtenne.''

Jeesus jatkoi: ''Minä olen jo käytännössä kuollut. Kohotetaan malja minun muistolleni.''

Opetuslapset skoolasivat kuuliaisesti, mutta Pietaria Jeesuksen sanat hämmensivät. Kuolisiko Jeesus kohta? Ja mitä hän tarkoitti sillä, että he söivät Jeesuksen ruumista ja joivat Jeesuksen verta? Sanoissa ei tuntunut olevan tolkkua.

''Teidän joukossanne on kavaltaja'', Jeesus sanoi. ''En paljasta vielä, kuka.''

Jeesus ojensi lihapalaa Juudas Iskariotille ja sanoi: ''Mutta otapa Juudas tästä lihaa, kun sinun tuomillasi rahoillahan nämä ruuat on hankittu.''
\newline

\noindent Kaksituhatta vuotta myöhemmin kardinaali Heinlein puhuu pappisseminaarissa uusille pappisopiskelijoille.

''Ehtoollisessa keskeistä on transsubstantiaatio-oppi. Jeesuksen sanat 'Ottakaa ja syökää. Tämä on minun ruumiini.' tarkoittavat sitä, että ehtoollisleipä on kirjaimellisesti Jeesuksen ruumista, vaikka se näyttää ja maistuu leivältä. Samoin ehtoollisviini on kirjaimellisesti Jeesuksen verta, vaikka se maistuukin viiniltä.''

\otsikko{Hyvät vanhemmat}
\addcontentsline{toc}{section}{Hyvät vanhemmat}

''Onhan se eettisempää'', Merya sanoi. ''Sillä tavoin hän ei kuluta niin paljoa niukkoja luonnonvaroja.''

''Niinhän se on'', Pecca vastasi. ''On meidän annettava jokin panos tämän älyttömän luonnonvarojen tuhlaamisen vähentämiseksi.''

Merya ja Pecca olivat biologipariskunta. He olivat juuri päättäneet muokata tulevaa jälkeläistään geneettisesti niin, että tämä tulisi toimeen Mercur-levällä. Menneinä aikoina heidän ei olisi ehkä sallittu tehdä sitä, mutta asenneilmapiiri oli muuttunut niin, että vanhemmat saivat kohdella lapsiaan kuten parhaaksi näkivät.

Maapallo kykeni hädin tuskin elättämään kaikki 20 miljardia ihmistä. Mercur-levän tuotanto oli kuitenkin runsasta. Sitä viljeltiin merissä, joten se ei vienyt arvokasta maaviljelypinta-alaa. Ikävä kyllä ihmiset eivät pystyneet syömään Mercur-levää, mutta tuotantoeläimiä oli geneettisesti muokattu niin, että se kelpasi näille rehuksi. Ihmisten geneettistä muokkausta levälle sopiviksi oli kokeiltu, mutta kyseinen muokkaus esti ihmistä käyttämästä muuta ravintoa, ja Mercur-levä teki muokkauksen jälkeenkin syöjästään pienemmän ja tyhmemmän kuin normaali ravinto. Tämä oli yleisessä tiedossa, joten muokatut ihmisgeenit lähinnä makasivat käyttämättöminä tietoverkossa.
\newline

\noindent ''Ei kiinnosta'', asiakas sanoi ja katkaisi vidcom-yhteyden. Rayno huokasi ja työnsi palan Mercur-levää suuhunsa. Ainoa työpaikka, johon hän pääsi oli vidcom-suoramarkkinoija. Kilpailu työpaikoista oli ankaraa, eikä tyhmillä ja pienikokoisilla juuri mahdollisuuksia ollut. Suoramarkkinointityö oli provikkapalkkainen, ja tavallista tyhmempi myyntitykki oli heikoilla. Onneksi sentään Mercur-levä oli halpaa, muuhun ei sitten Raynolla rahaa riittänytkään.

''Olisivatpa vanhempani välittäneet minusta yhtä paljon kuin etiikasta'', Rayno huokaisi.

\otsikko{Avointa keskustelua}
\addcontentsline{toc}{section}{Avointa keskustelua}

Kun me oltiin vastanaineita, niin minua jurppi, kun Heksalla oli tapana piereskellä sisällä. Se paskan haju häiritsi minua, mut en minä tiennyt, mitä asialle olisi voinut tehdä. Niin minä kirjoitin sitten naistenlehen psykologille, että mitä pitäis tehdä, kun aviomies piereskelee sisällä.

No, se psykologi kirjoitti, että asiasta kannattaa keskustella avoimesti. Sit se kirjoitti kanssa, että ruokavaliota kannattaa muuttaa, jos vaikka lihapitoinen ruoka aiheuttaa niitä pierukaasuja. Sit se kirjoitti kanssa, että kannattaa käydä lääkärissä, jos vaikka joku elimellinen vika aiheuttaa ylenmääräistä pieruneritystä.

Minä ajattelin, että eihän tällainen nuori plikka uskalla keskustella avoimesti. Minä sitten yritin kokata Heksalle kasvisruokaa, mut eihän se suostunut rehuja syömään. Sit mä kans yritin saada sen lääkäriin, mut eihän se suostunu menemään.

Niin minä sitten lopulta ajattelin, että kokeillaan avointa keskustelua. Minä kysyin Heksalta, että mitä mun pitäis tehdä, kun se piereskelee sisällä. Heksa vastas, että silloin mun kannattais avata tuuletusikkuna.

Niin minä sitten rupesinkin tekemään. Aina kun se piereskeli sisällä, niin minä avasin tuuletusikkunan. Ne pierun hajut meni tuuletusikkunasta ulos, ja sisälle tuli taas raikas ilma.

Että siitä minä opin, että avoin keskustelu kannattaa.

\otsikko{Mielipiteiden fenomenologiaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Mielipiteiden fenomenologiaa}

Filosofianopiskelija Heidi oli vierailulla eräässä pienessä maaseutuyliopistossa. Parhaillaan hän tutki filosofianlaitosen kirjastoa. Fenomenologialle oli varattu tilaa hyllymetri, mutta hylly oli lähes tyhjä. Edes alan klassikko-oppikirjaa ''Kuinka todellisuus ilmenee kokemusmaailmassa?'' ei ollut. Fenomenologiahyllyssä oli vain yksi kirja. Se tosin oli suuri, paksu, musta ja nahkaan sidottu. Sen nimi oli ''Mielipiteiden fenomenologiaa''.

Heidi avasi kirjan, ja nimiösivulla luki, että kirjaan jokainen voi lisätä oman mielipiteensä. Ensimmäisellä varsinaisella sivulla luki vain ''Pakolaisten vastaanottaminen HYVÄ!''. Toisella sivulla luki ''Vanhustenhoidon tila PAHA!''. Kolmannella sivulla luki ''Verot PAHA!'', neljännellä ''Verot HYVÄ!'' ja niin edelleen. Puolella sivuista oli tällainen teksti, ja loppupuoli kirjasta oli tyhjiä sivuja.

Heidi tuskastui kirjan mielipiteiden vulgaariuteen ja päätti kirjoittaa kirjaan hyvin perustellun mielipiteen yhteiskunnan teknologisoitumisesta. Hän otti kirjan vieressä olevan kynän, kastoi sitä mustepullossa ja aloitti ensimmäiselle tyhjälle sivulle mielipidetekstin katsauksella teknologian historiaan.

Sitten hän esitteli saastumisen aiheuttamia ongelmia käyttäen nokkelia kielikuvia, sitten ihmisen vieraantumista nyky-yhteiskunnassa heittäen vähän ironiaa sekaan. Lopuksi tuli vielä katsaus tulevaisuusskenarioihin. Erikseen ne skenariot, joissa ilmastonmuutos tuhoaa sivilisaation, ja ne, joissa sivilisaatio selättää ilmastomuutoksen ja jatkaa nykymenoa. Heidin käsiala oli pientä ja kirjan sivu iso, joten perusteellinenkin mielipide mahtui yhdelle sivulle.

Kun Heidi oli saanut mielipidekirjoituksensa valmiiksi, hänen tekstinsä kirjan sivulla haalistui hänen silmiensä edessä näkymättömiin. Sen tilalle ilmestyi teksti: ''Teknologian kehitys PAHA!''

\otsikko{Kroketti}
\addcontentsline{toc}{section}{Kroketti}

''Tämä on ihan tylsä peli'', Pikku-Ville sanoi. ''Koko ajan vaan sitä samaa.''

Oli kaunis kesäpäivä, ja isä oli raahannut Pikku-Villen pois XBoxin äärestä, pihalle pelaamaan krokettia. Peli ei kuitenkaan maistunut, Ville oli selvästi kiinnostuneempi videopeleistä.

''Mitenhän pelistä saisi mielenkiintoisemman?'' isä kysyi.

''Mä tiedän! Tämä portti on nyt superportti. Siitä saa kaksi lisälyöntiä.'' Ville laittoi porttia vasten punaisen hiekkalapion. ''Ja tämä on bonusportti. Siitä saa sata bonuspistettä.'' Vihreä hiekkalapio. ''Ja tämä portti on teleport. Siitä pääsee suoraan loppukepin viereen.'' Sininen hiekkalapio.

Isä myhäili. Tämä krokettiversio oli selvästi saanut vaikutteita videopeleistä, mutta Ville oli silminnähden innoissaan. Olihan se kasvavalle lapselle hyväksi puuhailla ulkona.

Peli alkoi. Isä kiersi rataa, mutta Ville löi pallonsa yhä uudelleen bonusportin läpi keräten lisää ja lisää bonuksia. Isä ei ihan ymmärtänyt, kuinka bonuspisteet vaikuttivat pelin kulkuun, kroketissahan ei laskettu pisteitä, vaan pelin voitti radan ensimmäisenä läpäissyt. Isän pallo meni superportista, ja isä löi kaksi lisälyöntiänsä. Ville keräsi yhä bonuksia.

Sitten isän piti lyödä pallo läpi teleportista. Isä mietti, kuinka se toimisi. Pallo varmaan kannettaisiin käsin loppukepin viereen. Isä löi. Teleport-portin kohdalla pallo katosi kuin tuhka tuuleen, ja isä oli äimänä.

''Minne se pallo meni?'' Isä kysyi.

''Täällä se on'', Pikku-Ville huusi. Isä katsoi, ja isän pallo oli toden totta loppukepin vieressä.

\otsikko{Mestarien mestari}
\addcontentsline{toc}{section}{Mestarien mestari}

Tervetuloa kortteeriini, kuningatar Kalistana. Kosin sinua erityisestä syystä. Tiedän, että olet omapäinen etkä alistu muiden oikkuihin. Siksi isälläsi, Takystanin kuninkaalla on ollut vaikeuksia naittaa sinua. Minä tervehdin tätä piirrettäsi ilolla.

Latverian kuninkaana osani on suhteellisen miellyttävä. Alamaiseni täyttävät pienimmätkin toiveeni, ja saan järjestää Latverian yhteiskunnan kuten haluan. Hallitsen itsevaltaisesti. Vain suurin toiveeni ei ole toteutunut: Tahdon voittaa shakkipelin.

Kyllähän alamaiseni pelaavat käskystäni shakkia kanssani niin paljon kuin haluan, mutta he antavat minun voittaa. Näin peli ei ole koskaan todellinen kamppailu, eikä sen voittokaan ole todellinen voitto. Todellinen voitto ansaitaan, sitä ei saada lahjana. Todellisessa pelissä kumpikin tekee parhaansa voittaakseen, ja paremmin pelaava voittaa. Vain todellisessa pelissä ansaittu voitto on todellinen voitto, ja vasta häviön mahdollisuus tekee voitosta arvokkaan.

Voitin kerran Latverian mestaruusturnauksen voittajan ja Latverian shakkiliitto myönsi minulle Mestarien mestarin arvonimen. Silti olen vain keskinkertainen pelaaja, jos sitäkään. Pelissä kehittyminen vaatisi todellisia pelejä, ei huvituksekseni järjestettyjä sopupelejä. Se vaatisi sitä, että virheistäni rangaistaisiin häviöllä.

Alamaisuutta hallitsijaansa kohtaan on iskostettu latverialaisten mieliin sukupolvien ajan. Siksi heille on mahdoton ajatus, että he päihittäisivät kuninkaansa. Olen käskenyt heitä pelaamaan minua vastaan tehden parhaansa voittaakseen, mutta se on johtanut vain siihen, että he esittävät pelaavansa vakavissaan, kurtistelevat kulmiaan muka miettiessään siirtojaan ja esittävät harmistunutta hävitessään. Kerran sanoin eräälle mestaritason pelaajalle seivästäväni hänet, jos hän ei voita minua. Lopputulos oli se, että hän hermoili koko pelin ajan. Yhtäältä hän koki tarvetta hävitä, toisaalta kuolemanpelkoa, ja ristiriita sai hänet pelaamaan kammottavan huonosti. Voitin pelin leikiten.

Rakas Kalistana, ennen kuin antaudumme hääyön iloihin, minulla on sinulle pieni toive. Tiedän, että osaat pelata shakkia hyvin ja tiedän, että luonteeltasi kammoat häviötä ja alistumista. Tässä on shakkilauta. Tee parhaasi voittaakseni minut. Jos onnistut, sitä parempi.

\otsikko{Utopian loppu}
\addcontentsline{toc}{section}{Utopian loppu}

Kapteeni käveli kaleerin kannella ja kutsui luotsin luokseen.

''Kuinka luulet heidän suhtautuvan meihin?'' kapteeni kysyi luotsilta.

''He varmaan pitävät teitä taikauskoisina hölmöinä'', luotsi vastasi. ''He luottavat tiukasti havaintoihinsa ja logikkaan. Heidän mielestään esimerkiksi jumalia ei ole olemassa.''

''Ovatko he sitten kaikesta samaa mieltä keskenään?''

''Tosiasiakysymyksistä pääosin kyllä, ja silloin kun niistä nousee erimielisyys, se ratkaistaan rationaaliseen argumentaatioon perustuvalla debatilla. Tosiasioista ei kuitenkaan voi loogisesti päätellä arvoja, joten heistä jokainen valitsee arvonsa vapaasti.''

''Jos he kerran ovat erimielisiä siitä, kuinka pitää toimia'', kapteeni ihmetteli, ''niin ovatko he kiinni toistensa kurkuissa koko ajan?''

''Ei'', luotsi vastasi. ''Heillä on lait, kuten murhaamisen ja varastamisen kielto, jotka mahdollistavat sopuisan yhteiselämän. Lait eivät kuitenkaan ota kantaa arvokysymyksiin yhtään enempää kuin on välttämätöntä. He kunnioittavat jokaisen yksilön oikeutta elää omien arvojensa mukaan.''

''Entä heidän puolustuksensa?''

''He luottavat puolustuksessaan salamyhkäisyyteen, siihen, että heidän saarensa pysyy salassa koko ajan. Nyt kun minä kerroin heidän saarestaan keisarinnallenne, he ovat täysin teidän armoillanne.''

''Niin'', kapteeni sanoi. ''Meillä on kaleereissamme tuhat soturia, jotka ovat uskollisia keisarinnalle ja jumala Yghirille. Heidän avullaan me saamme yhden saaren valloitettua.''

\otsikko{Hyvä ja paha}
\addcontentsline{toc}{section}{Hyvä ja paha}

Pikku-Joonas käveli kadulla, kun häntä vastaan käveli setä, jolla oli yllään musta, risainen niittinahkatakki ja punainen pystytukka keskellä päätä. Koulussa koviksilla, jotka kiusasivat Joonasta oli mustat niittinahkatakit, joten setä sai Joonaksen varuilleen. Sitten Joonas havaitsi sedän käsissä olevat pullon ja tupakan sekä kuuli sedän örinän. Joonas ajatteli, että setä oli juoppo. Äiti oli varoittanut Joonasta juopoista, koska ne olivat arvaamattomia. Ja kotona Joonakselle oltiin painotettu, kuinka tuhmaa tupakointi oli. Joonasta pelotti.

Setä kohotti kätensä nyrkissä pystyyn ja huusi: ''Natsit pois Helsingistä! Natseja vastaan!''

Joonas meni hämilleen. Äiti aina puhui, kuinka pahoja ihmisiä natsit olivat. Vastustivat maahanmuuttoa. Tuollaisen tuhman sedän olisi ennemmin odottanut olevan liitossa natsien kanssa kuin vastustavan heitä. Joonas ei tiennyt mitä ajatella. Kovistakki, juopon pullo, ja silti setä oli hyvällä asialla, natseja vastaan, vaikka hänen huutonsa olikin tullut rumalla, aggressiivisella äänellä, joka sekin pelotti Joonasta. Joonas yritti tekeytyä niin pieneksi kuin mahdollista, että setä ei kiinnittäisi häneen huomiota. Sedän ristiriitaisuudessa oli Joonaksen mielestä jotain todella kammottavaa. Katsekontaktia vältellen Joonas ohitti sedän.
\newline

\noindent Vaikka Joonas ei vielä ymmärtänytkään vielä tilannetta, vanhempana hän tajusi, mistä oli kyse: Absoluuttista pahaa ei ole olemassa, vaan pahuus on vääristynyttä hyvyyttä.

\otsikko{Kolme demiurgia}
\addcontentsline{toc}{section}{Kolme demiurgia}

Kerran kolme demiurgia loi kukin oman maailmankaikkeutensa, ja sinne oman ihmisensä.

Ensimmäinen demiurgi halusi itse määrätä kaikesta. Hän halusi ihmisen noudattavan luojansa suunnitelmaa ja olevan tottelevainen. Niinpä hän loi ihmisestä sellaisen, ettei tällä ollut muuta mahdollisuutta kuin totella. Asiat maailmankaikkeudessa etenivätkin harmonisesti demiurgin suunnitelmien mukaan, ja kaikki maailmankaikkeudessa olivat onnellisia.

Toinen demiurgi halusi ihmisen kehittyvän. Hän halusi ihmisen kokeilevan, keksivän ja tekevän asioita, jotka eivät olleet tulleet edes mieleen demiurgille. Lopulta hän halusi ihmisen kasvavan suuremmaksi kuin hän itse. Niinpä hän antoi ihmiselle vapaan tahdon. Ihminen keksikin, kokeilikin ja loikin. Lopulta ihminen oli kasvanut suuntaan, jota demiurgi ei ollut edes pystynyt kuvittelemaan ja ihminen ylitti kaikki luojansa odotukset.

Kolmas demiurgi halusi myös määrätä itse kaikesta. Hän halusi ihmisen tottelevan, mutta jostain kumman syystä hän antoi ihmiselle vapaan tahdon. Hän antoi ihmiselle myös säännöt, joita noudattaa. Ihminen kuitenkin kapinoi välittömästi luojaansa vastaan. Ihminen teki mitä mieli, ja demiurgi yritti kurittaa ihmistä ruotuun rangaistuksilla ja vaatimuksilla. Kuten arvata saattaa, asiat eivät sujuneet tässä maailmankaikkeudessa ollenkaan, ja kaikki olivat onnettomia.

\otsikko{Syy ja seuraus}
\addcontentsline{toc}{section}{Syy ja seuraus}

Kerran lääkäri havaitsi konstaapeli Kaarelalla tippurin. Kun asiaa selviteltiin, paljastui, että hän oli saanut sen vaimoltaan. Vaimo puolestaan oli saanut sen postimieheltä, ja postimies rouva Bergholmilta. Rouva Bergholm oli saanut sen aviomieheltään johtaja Bergholmilta, joka oli saanut sen sihteeriltään rouva Gosbergiltä. Gosberg puolestaan oli saanut tippurin aviomieheltään, joka oli saanut sen rouva Laristolta.

Kaikki nämä olivat työssäkäyviä ihmisiä, kunnollisia perheenisiä ja -äitejä, jotka vain olivat joutuneet salakavalan sairauden uhreiksi.

Kun selviteltiin, mistä rouva Laristo oli saanut sarauden, paljastui, että hän oli saanut sen Reino Väntiltä. Reino oli työtön renttu, joka oli usein nähty istumassa oluella kaupungin baarissa hiukset pesemättöminä.

Reino Väntti siis oli kaiken pahan alku ja juuri. Hänen syytään oli, että konstaapeli Kaarelalla, rouva Kaarelalla, postimiehellä, rouva Bergholmilla, johtaja Bergholmilla, rouva Gosbergillä, herra Gorbergillä ja rouva Laristolla oli tippuri.

\otsikko{Keksintö}
\addcontentsline{toc}{section}{Keksintö}

{\em Mesopotamiassa 4500 vuotta sitten…}

Pappiskokelas Namurab oli kahden täysivaltaisen papin kanssa mittaamassa peltoja. He olivat mitanneet etäisyyksiä, ja mitattavaksi tuli vielä yksi etäisyys.

''Ei sitä tarvitse mitata'', Namurab sanoi. ''Se voidaan laskea.''

''Onko tämä taas niitä sinun omia virityksiäsi?'' toinen papeista sanoi.

''Joo.'' Namurab piirsi kepillä kolmion multaan ja jakoi sen kahdeksi pienemmäksi kolmioksi. ''Tässä on kolmio, ja tämä ja tämä etäisyys tiedetään. Tämä kolmio voidaan jakaa kahteen pienempään kolmioon, jotka ovat samanlaisia mutta eri kokoisia kuin tämä iso. Niinpä tämän etäisyyden neliö plus tämän etäisyyden neliö on sama kuin tämän etäisyyden neliö.''

''Tosta minä en ymmärtänyt hölkäsen pöläystä'', toinen papeista kuiskasi toiselle. Namurabille hän sanoi alentuvalla äänellä: ''No laskepas.''

Tuohon aikaan matematiikkaa oli tapana kommunikoida näyttämällä esimerkkilasku, joten ei ollut ihmekään, että selitys, jossa puhuttiin siitä, millaisia matemaattiset oliot olivat meni papeilta yli hilseen.

Namurab alkoi laskea. Vaikka hänen matemaattinen hoksaamiskykynsä oli huippuluokkaa, hän ei ollut kovin huolellinen. Lisäksi laskuun sisältyi neliöjuuren laskeminen, ja laskumekaniikat sille olivat vielä lapsenkengissään. Niinpä laskuun pääsi livahtamaan huolimattomuusvirhe.

''45 kuudeskymmeneosamailia, 23 kolmastuhanneskuudessadasosamailia'', Namurab sanoi lopulta.

''Mitataanpa'', toinen papeista sanoi. Porukka kulki hyvän tovin pellolla käytellen mittalankaa.

Mittaus näytti tulokseksi 52 kuudeskymmenesosamailia.

Papit puistelivat päätään. ''Ei noista Namurabin keksinnöistä tunnu olevan mihinkään. Vanhassa vara parempi.''

Niin Namurabin keksintö unohtui. Vanhemmiten Namurabkin vakavoitui ja alkoi suhtautua keksintöihinsä lapsellisena hömppänä. Viisisataa vuotta myöhemmin babylonialaiset keksivät Namurabin keksinnön uudestaan, ja vielä myöhemmin se nimettiin kreikkalaisen matemaatikon mukaan Pythagoraan lauseeksi.



\otsikko{Uusi Alexandria}
\addcontentsline{toc}{section}{Uusi Alexandria}

Eruk kulki maanalaista käytävää, kunnes hän tuli panssariovelle. Hetken hän pähkäili, kuinka vipuja pitää vääntää, että oven saa auki. Sitten onnistui. Hän oli ounastellutkin, että ovi ei olisi lukossa.

Eruk astui valtavaan, satoja metrejä pitkään halliin, joka oli täynnä hyllyjä. Hyllyt olivat täynnä ilmatiiviitä säilytysastioita. Tarujen mukaan säilytysastioissa olisi kirjoja. Siinä se nyt oli, myyttinen Uusi Alexandria, johon myyttinen Lännen sivilisaatio oli juuri ennen tuhoutumistaan ilmaston lämpenemiseen tallettanut kaiken tietonsa, ettei seuraavan sivilisaation tarvitsisi aloittaa tyhjästä.

Lännen sivilisaatio oli mahtavin maan päällä koskaan elänyt sivilisaatio. Sillä oli ollut laitteita joiden avulla maapallon ympäri kykeni lentämään vuorokaudessa ja kommunikaatiovälineitä, joiden avulla maapallon toiselle puolelle kykeni kommunikoimaan salamannopeasti. He olivat tienneet, kuinka perintötekijät oli koodattu soluihin ja kuinka tähdet syntyivät ja tuhoutuivat. Sitten he itsekin olivat tuhoutuneet, ja maailma oli vajonnut barbariaan sadoiksi vuosiksi.

Erukin aikana jokilaaksoihin oli noussut sivilisaatioita, joilla oli toimivat hallintojärjestelmät ja yhteydet toisiinsa. Eruk oli koko elämänsä tutkinut taruja Lännen sivilisaatiosta ja Uudesta Alexandriasta, ja onnistunut paikantamaan kirjaston.

Siinä ne nyt olivat, kirjat jotka kertoivat solujen ja tähtien salaisuudet, samoin laskevien koneiden salaisuudet ja nopean matkustamisen salaisuudet. Tarujen mukaan ovea lähimmissä säilytysastioissa oli opaskirjoja, joiden avulla Lännen sivilisaation käyttämä kieli oli mahdollista oppia. Kieliekspertit saisivat tutustua niihin.

Toisaalta, Eruk mietti, tarujen mukaan Lännen sivilisaation tuhonneen ilmaston lämpenemisen olivat aiheuttaneet heidän teknologiansa sivuvaikutukset. Ennen teknologian käyttöönottoa kirjoja pitäisi tutkia tarkkaan niin, että turvallinen teknologia onnistuttaisiin erottamaan katastrofaalisesta. Sekin salaisuus löytyisi todennäköisesti kirjastosta.

\otsikko{Matemaatikon kanssa treffeillä}
\addcontentsline{toc}{section}{Matemaatikon kanssa treffeillä}

Humanistiopiskelija Silja oli matematiikanopiskelija Jannen kanssa treffeillä. Silja suhtautui Jannen matematiikkouteen ristiriitaisesti. Olisihan se hyvä ammatti noin rahallisessa mielessä, mutta hän toivoi, että matematiikka olisi Jannelle vain ammatti, ei elämänsisältö. Janne oli myös kertonut pitävänsä lautapeleistä, ja siihenkin Silja suhtautui ristiriitaisesti. Lautapelissä joku aina häviää, eikä Siljan mielestä sellainen ajanviete ole hyvä, jossa joku joutuu häviämään.

Treffit olivat alkaneet hyvin, mutta kun keskusteltiin päivän kulumisesta, Janne alkoi kertomaan:

''Meillä on ollut muiden opiskelijoiden kanssa matematiikkakilpailu. Jokainen joukkue laati tehtävän muille joukkueille, ja tehtävien ratkaisemisesta sai pisteitä. Meillä oli loppupalaveri tänään, ja ehdotin, että ensi vuonna pisteitä saisi myös omasta tehtävästä muille joukkueille annettujen pisteiden keskihajonnasta sopivalla painokertoimella. Se palkitsisi tehtävän laatijan muut joukkueet erottelevan tehtävän laatimista. Muut eivät pitäneet ideasta, koska heidän mielestään pistemäärien keskihajonnat ja pistemäärät ovat eri tyyppisiä lukuja, eikä niitä sovi summailla. En ihan ymmärtänyt kritiikkiä. Ei mun mielestä kilpailun pisteiden tarvitse olla niin tyylipuhtaasti määriteltyjä. Päädyttiin sitten siihen, että ensi vuonna tehtävän laatinut joukkue saa omasta tehtävästään korkeimman pistemäärän, minkä antaa muille joukkueille.''

Siljaa Janne alkoi arveluttamaan. Olisikohan hän liiaksi kiinni matematiikassa, jos hän vapaa-ajallakin järjesti muiden opiskelijoiden kanssa matematiikkakilpailuja? Jannen elämä ei vaikuttanut olevan tasapainossa, jos matematiikasta ei pystynyt luopumaan vapaa-ajallakaan. Ja Janne taisi olla liian kilpailullinen, jos vapaa-ajalla osallistuttiin kilpailuihin.

Tämä ei tietenkään ollut se viesti, jonka Janne oli halunnut välittää. Se viesti, jonka Janne oli halunnut välittää oli se, että hänen mielestään matematiikkakilpailussa hyvä tehtävä erotteli joukkueet, ja että kilpailun pisteenlaskussa voi ihan hyvin summata pistemääriä ja pistemäärien keskihajontoja yhteen.

\otsikko{Katinkultaa}
\addcontentsline{toc}{section}{Katinkultaa}

Olipa kerran aika, jolloin kultaa ja katinkultaa ei osattu erottaa toisistaan. Tuohon aikaan eli kaksi kuningasta, Aurus ja Felis, joilla oli omissa valtakunnissaan huomattavat kultavarastot. Auruksen kulta oli oikeaa kultaa, kun taas Felisin varastot olivat katinkultaa.

Eräs oppinut mies, Arkhos, huomasi, että osa kullasta kipinöi, kun sitä iskee piikiveä vasten. Tietenkin tämä kipinöivä kulta oli katinkultaa, oikea kulta ei kipinöinyt.

Arkhos meni Auruksen luokse, ja he testasivat hänen kultansa. Se ei kipinöinyt iskettäessä piikivellä. Niinpä Aurus julisti, että vain kipinöimätön kulta on oikeaa kultaa. Hän sääti lain, että hänen valtakunnassaan kauppankäynnissä maksuna saatiin käyttää vain kipinöimätöntä kultaa. Ne, joilla hänen valtakunnassaan oli kipinöivää kultaa luonnollisesti köyhtyivät silmänräpäyksessa, kun heidän kultansa ei kelvannut maksuksi.

Sitten Arkhos meni Felisin luokse, ja he testasivat hänen kultansa. Se kipinöi, kun sitä iski piikivellä. Felis tulistui, kun hän kuuli, että Aurus ei pitänyt hänen kultaansa oikeana kultana. Felis julisti, että vain kipinöivä kulta on oikeaa kultaa, ja että hänen valtakunnassaan kaupankäynnissä maksuna saatiin käyttää vain kipinöivää kultaa. Ne, joilla tässä valtakunnassa oli kipinöimätöntä kultaa köyhtyivät kuin taikaiskusta.

Aurus tulistui Felisin tempauksesta ja aloitti sodan. Kuitenkin sota päättyi ratkaisemattomaan. Siitä eteenpäin sana 'kulta' tarkoitti noissa kahdessa valtakunnassa eri asioita, Auruksen valtakunnassa oikeaa kultaa ja Felisin valtakunnassa katinkultaa.

Vähän näiden tapahtumien jälkeen Arkhos lähti kaukomaille. Siellä hän saapui kuningas Midiksen hoviin. Arkhos testasi Midiksenkin kullan ja puolet siitä kipinöi, puolet ei kipinöinyt. Arkhos kertoi, miten Aurus ja Felis olivat toimineet. Midis ei kuitenkaan halunnut, että puolet hänen kultavarannostaan menettää arvonsa.

Niinpä Midis julisti, että kultaa on kahdenlaista. On kipikultaa ja pysykultaa. Kipikulta kipinöi, kun sitä isketään piikivellä, pysykulta sen sijaan pysyy kipinöimättömänä. Silti kipikulta ja pysykulta ovat molemmat oikeaa kultaa. Midiksen valtakunnassa jatkettiin kaupankäyntiä niin oikealla kullalla kuin katinkullallakin, ja sana 'kulta' viittasi siellä niin oikeaan kultaan kuin katinkultaankin. Sen pituinen se.

\otsikko{Etiikkamittari}
\addcontentsline{toc}{section}{Etiikkamittari}

Hullu Tiedemies oli kehittänyt etiikkamittarin. Se mittasi eetterissä kulkevia eettisiä värähtelyjä, ja mittarin neula kertoi, onko teko hyvä vai paha.

Hullu Tiedemies meni kauppaan ja alkoi tunkea karkkia taskuunsa. Samalla hän osoitti mittarilla itseään. Neula meni selvästi punaiselle. Hän käveli kaupasta ulos karkit taskussa ja mittari näytti koko ajan punaista. Kaupan ulkopuolella nuorisojoukko pilkkasi köpöttelevää mummoa. Hullu Tiedemies osoitti mittarilla joukkoa, ja taas punaista. Sitten Hullu Tiedemies avasi kaupan oven mummolle. Mittari pomppasi reilusti vihreälle.

Kotona Hullu Tiedemies söi kukkakaalia, ja mittari hyppäsi reilusti punaiselle, ihan äärilaitaan. Hullu tiedemies alkoi tutkimaan asiaa. Kukkakaalissa ei ollut mitään epäterveellistä, ja sitä pystyi syömään rauhassa. Terveellistähän se oli. Seuraavaksi Hullu Tiedemies tutki, oliko kukkakaali kasvatettu riistotyövoimalla tai jotain sellaista, mutta päin vastoin. Kyseessä oli kotimainen tuote, joten silläkään saralla ei ollut ongelmia.

''Ehkä kukkakaalin syöminen on pahaa itsessään'', Hullu Tiedemies ajatteli, ''ihan riippumatta hyödyistä ja haitoista.''

''Mutta miksi niin olisi?'' ajatus jatkui. ''Toisaalta, on tiede korjannut common sense -käsityksiä aiemminkin. Common sensen mukaan kukkakaalin syömisessä ei ole mitään pahaa, mutta common sense -käsitykset pätevät vain osapuilleen. Ehkä kukkakaalin syöminen nyt vaan on mitä viheliäisin teko, vaikkei se tunnu ihmisistä pahalta. Ehkä common sense -käsitys, että terveellisiä ja ilman riistotyövoimaa kasvatettuja vihanneksia pystyy syömään rauhassa on vain common sense -käsitys, joka pitää korjata. Tässä on kuitenkin kyse eetterissä kulkevista eettisistä värähtelyistä, ei mistään mutuilusta.''

\otsikko{Jani}
\addcontentsline{toc}{section}{Jani}

Jani oli köyhän yksinhuoltajan poika. Hänen äitinsä, huoltajansa, oli mielenterveysongelmien vuoksi sairaseläkkeellä, joka oli rahallisesti pieni. Kuvittelette ehkä, että Janin tulevaisuudessa piili syrjäytyneen osa, mutta ennen sairaseläkkeelle jäämistä hänen äitinsä oli hankkinut akateemisen koulutuksen.

Jo pienestä pitäen äiti luki Janille joka ilta, kirjoja jotka oli tarkoitettu pari vuotta Jania vanhemmille. Äiti tutustutti Janin kirjaston käyttöön pienestä pitäen, ja lukemisesta tuli Janille rakas harrastus. Kirjaston käyttö oli ilmaista.

Kun Jani meni kouluun, äiti tarkisti Janin läksyt joka ilta, ja ennen kokeita kävi Janin kanssa koealueen läpi kysellen Janilta siitä. Niin Jani oppi käymään koulunsa tunnollisesti ja huolella.

Mielenterveyspalveluiden kautta äiti sai tietokoneen, kun Jani oli yhdeksänvuotias. Äiti antoi Janille tietokoneen käyttöoikeuden sillä ehdolla, että tämä aloittaa ohjelmointiharrastuksen. Kirjastosta löytyi tarpeeksi helppo opaskirja ohjelmoinnin saloihin, ja jo kolmetoistavuotiaana Jani ohjelmoi yksinkertaisia pelejä.

Äiti oli opiskellut yliopistossa kemiaa, ja hänen yleissivistyksensä oli muutenkin hyvä. Äiti kertoili Janille tietojaan jo silloin, kun Jani oli pieni, ja näiden keskustelujen johdosta Janilla oli ikätovereitaan parempi yleissivistys. Hän ymmärsi tieteenteon perusteet jo viisitoistavuotiaana. Äiti opetti Janin etsimään tietoa internetistä ja muutoinkin rohkaisi tämän uteliaisuutta maailman toimintaa kohtaan. Wikipedian selailusta tulikin Janille rakas harrastus.

Hyväosaisten perheiden lapsista tulee usein hyväosaisia, mutta miksi?

\otsikko{Bisse ja Kirnauskis}
\addcontentsline{toc}{section}{Bisse ja Kirnauskis}

Kotikissa Bisse oli päässyt livahtaamaan ovenvälistä, ja parhaillaan hän oli tutustumassa metsään. Kivenkolossa näkyi mielenkiintoinen olento.

''Minä olen kotikissa Bisse'', Bisse sanoi. ''Kukas sinä olet?''

''Ai et sinä ollutkaan saalistaja'', olento sanoi. ''Täällä metsässä on eläimiä, joille minä kelpaisin saaliiksi, joten olen tottunut varomaan kaikkia. Olen villiintynyt kissa Kirnauskis.''

''Jos varot ihmisiä'', Bisse sanoi, ''kuinka saat ruokaa?''

''Pyydystän hiiriä ja myyriä'', Kirnauskis sanoi. ''Siinä riittää työtä. Vain joka neljäs yritys tuottaa saaliin.''

''Minulle ihmiset kantavat ruuan eteen'', Bisse sanoi. ''Ja sitten niiltä saa silityksiä ja paijauksia.''

''Ihmiset ovat pelottavia'', Kirnauskis sanoi.

''Sinulla on punkkeja kasvoissa'', Bisse jatkoi.

''Joo, niitä tulee'', Kirnauskis sanoi. ''Miksei sinulla ole yhtään punkkia?''

''Ihmiset ottavat ne minusta pois'', Bisse sanoi. ''En todellakaan ymmärrä, kuinka pärjäät, jos sinulla ei ole ihmisiä pitämässä sinusta huolta.''

''Luontoäiti pitää minusta huolen'', Kirnauskis vastasi.

\otsikko{STEM}
\addcontentsline{toc}{section}{STEM}

Petra oli abiturientti suomalaisessa lukiossa. Hän pärjäsi hyvin kaikissa aineissa liikuntaa lukuunottamatta, ja hän aikoi lukion jälkeen lukemaan journalistiikkaa. Hän halusi tehdä maailmasta eettisemmän, ja journalistina pääsi vaikuttamaan ihmisten mielipiteisiin.

Kerran Petra avasi päivän lehden.

{\em Niin kutsutuilla STEM-aloilla (science, technology, engineering, mathematics) valtaosa työntekijöistä ja opiskelijoista on miehiä. Se tarkoittaa sitä, että teknologian kehittäminen jää miesten yksinoikeudeksi, ja teknologiaa kehitetään miesten ehdoilla, miesten tarpeisiin. Onko meillä varaa jättää puolet väestöstä teknologian kehittämisen ulkopuolelle? Näillä aloilla tarvitaan lisää naisia.}

Petra ajatteli, että hän pärjäsi kaikissa aineissa, ja hänellä oli isänsä vaatimuksesta pitkä matematiikka. Mikään ei periaatteessa estäisi häntä lähtemästä lukion jälkeen Teknilliseen Korkeakouluun. Hänestä tulisi edelläkävijä, nainen insinööritieteissä. Hän olisi toteuttamassa tärkeää yhteiskunnallista muutosta, murtamassa insinöörialojen mieshegemoniaa.

Mutta sitten hän ajatteli Jarkkoa, joka oli hänen luokallaan. Jarkko oli matikkanero, kävi matikkakilpailuissakin ja lähtisi lukion jälkeen opiskelemaan teknillistä fysiikkaa. Ja Jarkko oli hirveä nörtti, tosi rasittava tyyppi. Ei puhunutkaan muusta kuin matematiikasta ja tieteestä. Filosofiantunnilla Jarkko oli ollut sitä mieltä, että luonnonlait määräävät ihmisen toiminnan eikä ihmisellä ole vapaata tahtoa. Samoin hän oli ollut sitä mieltä, että hyvä ja paha olivat vain sanoja.

Jos STEM-ihmisten maailmankuvasta tulisi tuollainen, Petra ei halunnut STEM-ihmiseksi. Kyllä Petra halusi uskoa, että ihmisellä on vapaa tahto, ja kyllä hänestä hyvyyttä ja pahuutta oli. Jarkon naurukin oli sellainen ärsyttävä konekiväärinauru.

Entä millainen olisi työilmapiiri insinöörialalla opiskelu- ja työkavereiden kanssa? Kaikki varmaan olisivat ihan hirveitä nörttejä. Petralle henkiset arvot olivat tärkeitä, ja jos kahvipöytäkeskustelut koskisivat mikroprosessoreiden ominaisuuksia, Petra kokisi olevansa henkisesti yksin.

Ja kuinka paljon loppupeleissä insinöörillä olisi sananvaltaa työnsä päämääriin? Suuryrityksen bisnestavoitteet määräisivät sen, kuinka insinöörin laitteen pitäisi toimia, ja insinööri vain suunnittelisi bisnestavoitteet toteuttavan laitteen. Ei siinä insinööri pääsisi paljoa maailmaa parantamaan.

Ei, kyllä Petra kaikenkaikkiaan tekisi arvokkaampaa työtä maailman muuttamiseksi journalistina kuin insinöörialan mieshegemonian murtajana, ja journalistin työ olisi kaiken lisäksi Petran kannalta vielä paljon mukavampaakin.

\otsikko{Isiksen huntu}
\addcontentsline{toc}{section}{Isiksen huntu}

Kuljen Isis-jumalattaren temppelissä. Minun pitäisi löytää Kaikkein Pyhin, mutta temppeli on sokkeloinen. Hieroglyfein koristeltu käytävä seuraa toistaan, ja välissä on huoneita, joissa on sarkofageja, kultapöytiä, sakaaliveistoksia. Missään vain ei ole sitä mitä etsin, hunnutettua Isistä.

Huoneesta lähtee kolme siniseksi maalattua käytävää. Valitsen niistä keskimmäisen summamutikassa. En yhtään tiedä, mikä käytävä minun pitäisi valita, joten harhailen tässä suunnattomassa labyrintissä.

Istun taas kirjoituspöytäni ääressä. Yritän kehittää kaiken teoriaa. Fysiikassa tunnetaan kvanttifysiikka, joka kuvaa hyvin pientä mittakaavaa ja suhteellisuusteoria, joka kuvaa hyvin suurta mittakaavaa. Teoriat ovat kuitenkin yhteensovittamattomia, eikä todellisuus voi mitenkään olla sellainen, että pieni ja suuri mittakaava toimivat yhteensovittamattomilla säännöillä.

Tarvitaan siis kaiken teoria, joka kuvaa kaikkia mittakaavoja. Sellaista on yritetty kehittää turhaan viimeiset sata vuotta onnistumatta, ja nyt minä olen ottanut tuon teorian kehittämisen tehtäväkseni. En kuitenkaan saa kaikkia palikoita loksahtamaan paikalleen. Yritinpä mitä tahansa, aina jokin teorian nurkka on puutteellinen. Olo on samanlainen kuin tapetoidessa. Kun seinän ja tapetin väliin jäänyttä ilmakuplaa silittää, uusi pullistuma nousee sen viereen.

Olen taas temppelissä. Nyt tiedän, minne minun pitää mennä. Joka risteyksessä jokin sisälläni sanoo, mikä on oikea käytävä. Huone huoneelta ja käytävä käytävltä lähestyn kohdettani, Kaikken Pyhintä, hunnutettua Isistä. Kiiruhdan askeleitani, tahdon löytää Isiksen niin nopeasti kuin mahdollista.

Istun taas kirjoituspöytäni äärellä. Nyt tiedän, mikä yrityksissäni on ollut vialla. Olen yrittänyt käyttää klassista matematiikkaa. Kun sen korvaa intuitionistisella matematiikalla, saan kaiken teorian skulaamaan. Ratkaiseva on intuitionistisen reaaliluvun käsite. Siinä missä klassinen reaaliluku on tarkka arvo, täsmällinen piste lukusuoralla, on intuitionistinen reaaliluku loppumaton jono yhä tarkempia ja tarkempia likiarvoja.

Fysiikan teoriat ovat matemaattisia, ja kun yritykseni kaiken teoriaksi matemaattiset osat muotoillaan intuitionistisessa matematiikassa, homma toimii. Tarvitaan vielä työtä, mutta se on rutiinilaskutoimituksia. Tiedän, että ne tulevat menemään läpi.

Saavun Kaikkein Pyhimpään. Se on huone, jonka keskellä on kultainen valtaistuin. Istuimella on hahmo, jota peittää valkea huntu päästä varpaisiin. Kävelen hahmon luokse ja nostan huntua.

Hunnun nostettuani näen, että Isis on alasti lukuunottamatta silmälaseja. Kasvot ovat luisevat kuin stereotyyppisellä nörttitytöllä, ja niitä reunustaa vaalea polkkatukka. Katson hänen vaaleaa ihoaan. Keho on normaali, tissit keskikokoiset. Vaaleat nännit ovat isot, mutteivät ulkone kovin paljoa. Häpy on vaalean karvan peittämä, eikä vyötärö kapene kovin paljoa. Polvellaan Isis pitää nahkaan sidottua kirjaa, jonka lukemiseen hän on keskittynyt. Kannet ovat mustat ja sivut kellastuneet.

Olen haltioissani. Mitään näin kaunista en muista koskaan nähneeni. Muoviset muotilehtibarbiet kalpenevat tämän ihanan näyn edessä.

Isis nostaa katseensa kirjasta ja hymyilee minulle kutsuvasti.

\otsikko{Lasten suusta kuulee totuuden}
\addcontentsline{toc}{section}{Lasten suusta kuulee totuuden}

''Ihmisellä on vapaa tahto'', isä valisti kymmenvuotiasta Petteriä. ''Ihminen voi vapaasti valita hyvän ja pahan välillä. Vapaa tahto tarkoittaa myös sitä, että ihmisellä on vastuu valinnoistaan.''

Kun Petteri seuraavana päivänä tuli koulusta kotiin, hän tajusi kauhukseen jotain, jota hän ei ollut tajunnut aiemmin. Tuohon asti Petteri oli luottanut lapsenomaisesti, että äiti tulee joka päivä töistä kotiin viideltä ja alkaa laittamaan Petterille ruokaa. Koko Petterin eliniän äiti olikin toiminut näin joka päivä.

Mutta. Mutta jos äidillä kerran oli vapaa tahto, niin äitihän saattaisi yhtä hyvin valita lähteä töiden jälkeen kapakkaan vetämään kännejä kuten naapurin setä.

Tunnit kuluivat, ja jännitys kasvoi Petterin sisällä. Tuleeko äiti kotiin laittamaan ruokaa vai lähteekö hän töistä kapakkaan ryyppäämään? Ehkä hän lähtee kapakkaan ryyppäämään, ja Petteri jää ilman ruokaa.

Viideltä Petteri kuuli oven avautuvan ja huoahti helpotuksesta. Äiti saapui laittamaan ruokaa.

\otsikko{Bianca}
\addcontentsline{toc}{section}{Bianca}

Kun olin pikkupoika, liian pieni seurakunnan päiväkerhoon, kävin lastenkerhossa, jota kutsuttiin Tuokiotoiminnaksi. Siellä oli ohjattua laulamista ja muuta sellaista, mutta myös vapaata leikkiä.

Tuokiotoiminnassa kävi myös tumma tyttö, Bianca. Bianca ei ollut n*****, mutta kuitenkin selkeästi suomalaista tummaihoisempi. Tuohon aikaan Suomi oli vielä lintukoto, joten tumma tyttö oli harvinaisuus. Minä aina kiinnostun kaikesta uudesta ja erilaisesta, joten iskin tietysti silmäni Biancaan.

Kerhossa oli leikkilentokone, joka oli muita leluja suurempi, joten kaikki (tai ainakin kaikki pojat) halusivat leikkiä sillä. Kerran näin lentokoneen vapaana. Nappasin sen syliini ja ajattelin lähteä leikkimään sillä Biancan kanssa. Tuumin, että Bianca varmasti välittäisi minusta, kun minulla oli niin hieno lentokone. Kerhotäti kuitenkin pysäytti minut heti ja selitti, että lentokoneelle oli leikkivuorot, eikä minun vuoroni ollut silloin. Kilttinä poikana en pannut vastaan vaan otin paikkani vuorolistan viimeisenä.

Minun vuoroni leikkiä lentokoneella ei tullut sillä kerhokerralla, ei edes seuraavalla. Kärsivällisesti kuitenkin odotin. Lopulta tuli se kerhokerta, jolloin oli minun vuoroni ja sain lentokoneen käsiini. Lentokone sylissäni lähdin etsimään. ''Missä on Biankka?'' Haahuilin lasten joukossa hetken, kunnes kerhotäti selitti minulle, että Bianca oli juuri sillä kerralla sairaana. Olin tietysti syvästi pettynyt, eikä lentokoneella yksin leikkiminen oikein maistunut. Saatoin tirauttaa itkuakin, olin pienenä herkkä luonne.

Näin siis alkoivat epäonniset seikkailuni naismaailmassa, mutta tapaus juurrutti minuun myös syvemmän pessimismin. Olen nimittäin myöhemminkin huomannut, että jos onnistumiseni on kiinni kahdesta erillisestä, itsestäni riippumattomasta seikasta, nuo seikat menevät ristiin niin, että homma kusee.

\otsikko{Melu}
\addcontentsline{toc}{section}{Melu}

Petteri heräsi kahdesalta kovaääniseen kilkutukseen ja paukutukseen, ja kirosi mielessään kylpyhuoneremonttia. Se oli jatkunut jo viikon. Petteri oli lukiolainen ja oli kesäloma. Unet jäivät lyhyeksi.

''Oli jo aikakin herätä'', äiti sanoi, kun Petteri kömpi aamupalalle.

Petteri valvoi myöhään ja olisi halunnut nukkua myöhään. Vanhemmat eivät kunnolla hyväksyneet Petterin lomarytmiä eivätkä osanneet suhtautua Petterin kärsimykseen myötämielisesti.

Aamiaisen jälkeen Petteri yritti jatkaa kirjoitaamansa tietokoneohjelman hiomista. Lyhyet yöunet ja infernaalinen paukutus estivät koodiin keskittymisen. Vanhemmille paukutus oli merkki työn edistymisestä, joten se oli musiikkia heidän korvilleen. Petterille taas se oli häiritsevä ääni, joka teki kaiken korkeamman aivotyön mahdottomaksi.

Petteri laittoi Metallicaa soimaan, jos se peittäisi remonttimelun. Ratkaisu ei toiminut kunnolla.

''Laita musiikkia hiljemmälle'', äiti huusi.

Petteri ei ymmärtänyt vanhempiaan. Musiikki oli ääni, joka oli suunniteltu miellyttäväksi. Silti se häiritsi vanhempia. Infernaalinen kilkutus, jota kukaan ei ollut suunnitellut nauttavaksi sitä vastoin ei tuntunut häiritsevän vanhempia tippaakaan. Äänet sinänsä eivät tuntuneet häiritsevän vanhempia vaan niihin liitetyt mielikuvat. Rokilla oli edelleen paheellisen leima.

Petteri meni keittiöön.

''Eikö tuota remionttia voisi aloittaa myöhemmin?''

''Ei'', äiti vastasi tylysti,

Vanhemmat eivät pystyneet samaistumaan tuskaan, jota aikaisin lomalla herääminen samoin kuin koko päivän jatkuva paukutus aiheuttivat Petterille. Näin ollen he eivät myöskään osanneet suhtautua Petterin kärsimykseen myötätuntoisesti. Petteri puolestaan koki tilanteen niin, että vanhempien mielestä hänen tarpeensa olivat yhdentekeviä.


\otsikko{Math crank}
\addcontentsline{toc}{section}{Math crank}

{\em Vuonna 1992…}
\newline

\noindent
Mä oon laulaja. Meidän asukastuvalla oli kevätjuhla, nii mä lauloin siellä. Kaikki taputti mulle. Mut mä en voi laulaa täyspäiväsesti, kun mulla on se pipolaari. Ja mä soitan sähköurkuja kanssa. Aina kun valo syttyy koskettimeen mä painan sitä. Mä toivon että mä muistasin mitä nappulaa pitää painaa ku ei kaikissa sähköuruissa oo niitä valoja.

Mut mun mies Pertsa on tosi älykäs. Se on matemaatikko. Sillä oli lukiossa pitkä matikka ja se ratkoo maailman vaikeinta matikan tehtävää. Mut ei se voi käydä töissä ku sillä on se skitsotauti.

Mä aina kattelen kun Pertsa piirtelee niitä kaavoja paperille. Sillon se näyttää tosi onnelliselta. Mut en mä niistä kaavoista ymmärrä mitään. Pertsa ymmärtää ku se on niin älykäs. Ei Pertsasta kyllä petipuolella oo oikein mihinkään mut semmosia ne matemaatikot on. Mut kyllä mä rakastan sitä ja se rakastaa mua omalla tavallaan.

Kerran Pertsa sano, että se oli saanu sen maailman vaikeimman matikan tehtävän tehtyä. Voitteks kuvitella? Mun mies sai maailman vaikeimman matikan tehtävän tehtyä. Se lähetti sen ratkasun johonkin saksalaiseen yliopistoon ku ei Suomessa niin vaikeeta matikkaa ymmärretä. Se joutu kääntämään sen sanakirjan kans englanniks. Sieltä yliopistosta oikein vastattiin sille. Ne sano, että siinä Pertsan ratkasussa oli joku virhe. Pertsa oli tosi vihanen kun ei siinä mitään virhettä ollu, mut Pertsa tekee niin hienoja laskuja, ettei Saksassakaan ymmärretä niitä.

Sit Pertsa on nyt kaks viikkoo piirrelly kaavoja paperille, ku se yrittää tehä niille saksalaisille selitystä miten se kohta menee oikeesti. Nyt se taas eilen lähetti ne selitykset sinne yliopistoon. Toivottavasti ne tällä kertaa ymmärtää. Ku siitä ratkasusta on luvattu usean sadan tonnin palkkio, ja ne rahat kuuluu Pertsalle. Voitteks kuvitella? Mun mies laskee niin hienoja laskuja että niillä ansaitsee useita satoja tonneja.
\newline

\noindent
Matematiikan jatko-opiskelija Hans Wolfgang avasi kirjeen. Taas joku amatööri oli lähettänyt Fermatin viimeisen lauseen todistusyritelmän. Niitä tuli eri yrittäjiltä useampi kuukaudessa, ja aina niissä oli joku virhe. Lisäksi ne olivat niin alkeellista matematiikkaa, että jos Fermatin lauseelle olisi olemassa niin alkeellinen ratkaisu, se olisi löydetty satoja vuosia sitten. Mutta kaikki yritelmät piti lukea, koska ratkaisusta oli luvattu 50000 dollarin palkinto, ja rahan kanssa piti olla oikeudemukainen.

\otsikko{Ystävyyden leiri}
\addcontentsline{toc}{section}{Ystävyyden leiri}

''Mää tuun teidän mukaan', Ville sanoi.

''Ei'', Tommi vastasi. ''Mä ja Pekka mennään kahdestaan. Mee sä vaikka Petterin ja Heikin kanssa.''

Ville ihmetteli, mitä tämä tällainen oli. Hän ei kelvannut kavereilleen seuraksi.

Oli suurleiri, jonne suurin osa Suomen partiolaisista oli kokoontunut. Nuoret kiertelivät päivän toimintapisteissä. Oli köysirataa, mopoajelua, huopahatun tekemistä ja niin edelleen.

Ville ei tuntenut Petteriä ja Heikkiä kunnolla, joten hän apeana kierteli yksikseen toimintapisteissä. Tylsää oli.

Lounas syötiin oman lippukunnan kesken. Tommi ja Pekka kertoivat tutustuneensa pariin tyttöön ja kierrelleensä heidän kanssa. Villeä keljutti entistä enemmän. Alettiin olla siinä iässä, missä vastakkainen sukupuoli oli alkanut kiinnostamaan, ja Ville olisi halunnut olla porukoissa, joissa tutustuttiin tyttöihin.

Ville ei edelleenkään kelvannut Tommille ja Pekalle seuraksi, ja lounaan jälkeen yksinäinen kiertely jatkui.

Suurleiri oli jakaantunut kymmenkuntaan osaleiriin, ja jokainen niistä järjesti oman iltaohjelmansa. Villen osaleirin iltaohjelmalla oli kuitenkin useita satoja osallistujia, ja sillä muistettiin leirin teemaa, ystävyyttä.

Osallistujien keskuudessa kiersi ystävyyden leipiä, joista jokainen sai murtaa palan itselleen. Kun Ville otti vierustoveriltaan leivän vastaan ystävällisen hymyn saattelemana, se tuntui hänestä valheelliselta, irvokkaalta. Ikään kuin olisi ollut kahdenlaista ystävyyttä. Oikeaa ystävyyttä, johon hän ei kelvannut ja ritualisoitua leikkiystävyyttä, jossa teeskenneltiin, että kaikki oli hyvin.

Leipien kierrätyksen jälkeen laulettiin ystävyyden laulu pitäen vierustovereja kädestä kiinni. Koko rituaali tuntui Villestä pahalta. Hänen vierustoverinsa eivät pitäneet hänen käsistään kiinni siksi, että olisivat oikeasti halunneet niin vaan pelkästään siksi, että se kuului rituaaliin. Päivällä Tommin ja Pekan kanssa oli ollut kyse jostain muusta kuin tyhjästä rituaalista, ja silloin hän ei ollut kelvannut.

\otsikko{Tahdon!}
\addcontentsline{toc}{section}{Tahdon!}

Johan ja Mirva seisoivat alttarilla. Johania koko toimitus inhotti. Johan olisi ihan hyvin voinut jatkaa susiparina, mutta Mirva oli asettanut naimisiinmenon ehdoksi parisuhteen jatkumiselle, joten Johan oli joutunut kosimaan.

Ja naimisiin piti mennä vieläpä kirkossa. Johan ei voinut ymmärtää, miksi Mirva halusi parisuhteelle sellaisen satuolennon siunauksen, johon Mirva ei edes uskonut. Kirkko oli ilmeisesti romanttisempi paikka kuin maistraatti.

''Johan, tahdotko ottaa Mirvan aviopuolisoksesi ja rakastaa häntä myötä- ja vastoinkäymisissä kunnes kuolema teidät erottaa?''

''Tahdon.'' Johan olisi voinut tarkoittaa sitä. Hän olisi ihan hyvin voinut sitoutua elinikäiseen parisuhteeseen Mirvan kanssa, jos hän vain olisi saanut toiselta vastavuoroisen sitoumuksen.

Pappi esitti saman kysymyksen Mirvalle.

''Tahdon.''

Johan tunsi Mirvan sen verran hyvin, että tiesi, ettei tämä sitoutunut eliniäkseen. Mirvasta tuntui nyt siltä, että hän halusi elinikäistä parisuhdetta, mutta Johan tiesi, että Mirva pidätti itsellään option muuttaa mieltään myöhemmin, ehkä vuosien päästä, ja ottaa avioeron. Koko rituaali tuntui Johanista valheelliselta.

Johanille parisuhteessa oli kyse siitä, että kaksi ihmistä sitoutui toisilleen. Hän ei voinut ymmärtää, mitä se lisäsi kahden ihmisen rakkauteen ja sitoumukseen, että parisuhde virallistettiin.

\otsikko{Imho}
\addcontentsline{toc}{section}{Imho}

\aliotsikko{Perjantaina 7.8. 2020}

Kirjoitin keskustelupalstalle pitkän viestin, jossa perustelin sen, kuinka vasemmistohallituksen politiikka näivettää Suomen yrityselämän. Sain siihen vastauksen ''Tästä on monia mielipiteitä''. Se sama hörhö on lähetellyt samanlaisia vastuksia moniin viesteihini. Kyllähän vasemmistohallituksen politiikka oikeasti näivettää Suomen yrityselämän. Se sama hörhö on väittänyt, että on vain minun mielipiteeni, että vihapuheen kielto on sanavapauden rajoittamista, ja että sekin on vain minun mielipiteeni, että korkea verotus ajaa monia yrityksiä taloudellisiin ongelmiin.

\aliotsikko{Kello puoli yhdeksän illalla}

Ehkä sekin on vain mielipiteeni, että tässä tietokoneeni alla on pöytä. Jos joku laittaisi liikkeelle huhun, että kämpässäni ei ole huonekaluja, kaikki olisivat eri mieltä kanssani, ja jäisin yksin mielipiteineni, että tässä on pöytä. En minä voisi jokaista pyytää kämppääni katsomaan, että katso, tässä on pöytä. Tai ehkä minä en oikeasti edes ole sitä mieltä, että tässä on pöytä. Ehkä minä olen vain sitä mieltä, että minä olen sitä mieltä, että tässä on pöytä. Tai ehkä minä olen vain sitä mieltä, että olen sitä mieltä, että olen sitä mieltä, että tässä on pöytä. Mistä sitä voi tietää. Ja vaikka kaikki olisivatkin samaa mieltä siitä, että tässä on pöytä, niin kuka tietää, mikä on totuus? Ei kaikkien mielipidekään välttämättä ole totta. Onhan sitä uskottu maan olevan universumin keskipistekin.

\aliotsikko{Kello yhdeksän}

Olen myös sitä mieltä, että olen olemassa, mutta ehkä sekin on vain minun mielipiteeni. Toisaalta muodostan mielipiteitä eli ajattelen, ja Rene Descartes totesi ''Ajattelen, siis olen olemassa''. Mutta toisaalta, kyseessä oli vain yhden filosofin mielipide. Ehkä ajattelusta ei oikeasti seuraa olemassaoloa, tai ehkä minä olen vain sitä mieltä, että mielipiteiden muodostaminen on ajattelua. Ehkä joku olisi siitäkin eri mieltä.

\otsikko{Kuinka opin masturboimaan}
\addcontentsline{toc}{section}{Kuinka opin masturboimaan}

Olin yksitoistavuotias ja olin usein ennen nukahtamista yrittänyt masturbaatiota. Olin ajatellut seksiä ja pitänyt jäykistynyttä elintäni nyrkissäni ikään kuin se olisi pillussa. Käsitykseni mukaan tästä olisi pitänyt seurata siemensyöksy, ja olin ihmetellyt, kun mitään ei ollut tapahtunut.

Eräänä päivänä näin lehdestä, että sen päivän myöhäisillan elokuvan nimi oli Riisuminen. Elettiin 80-luvun loppupuolta, ja minulla oli huoneessani Commodore 64 -kotitietokone sekä siinä näyttönä matkatelkkari. Näin pystyin katsomaan huoneessani telkkaria vanhempien tietämättä. Päätin katsoa Riisumisen ja toivoin näkeväni alastomia naisia. Erityisesti heidän tissinsä kiinnostivat.

Katsoinkin elokuvan. Se sijoittuu hotellihuoneeseen, jossa on mies ja nainen. Nainen sättii koko ajan miestä ja he harrastavat seksiä useampaankin otteeseen. Toiveeni tissien näkemisestä toteutui, mutta, mikä tärkeämpää, seksikohtauksista näin sen, mikä oli itsetyydytysyrityksistäni puutunut: Edestakaisen liikkeen.

Olen katsonut elokuvan myöhemmin aikuisenakin, ja siinä mies on vasemmistolaisministeri ja nainen hänen kommunistieksänsä. Nainen sättii miestä siitä kuinka mies oli myynyt poliitikonuransa takia vasemmistolaiset ihanteensa. Tätä poliittista asetelmaa en kuitenkaan yksitoistavuotiaana tajunnut.

Elokuvan jälkeen menin nukkumaan, ja uusin tiedoin varustautuneena aloitin taas masturbaatiokokeilun. Puristin jäykistynyttä elintäni nyrkissäni ja liikutin kättäni ylös alas. Aika nopeasti hengitykseni tihentyi ja ajattelin, pitäisikö yritys turvallisuussyistä lopettaa. Uteliaisuus sai kuitenkin jatkamaan.

Kun sain siemensyöksyn, kuvittelin pissaavani. Sen jälkeen tutkin hädissäni, olinko kastellut sänkyni ja kuinka selittäisin asian vanhemmilleni, mutta helpotuksekseni kosteutta tuntui peitossa pelkästään pienen tahran verran. Nesteentulo oli tuntunut runsaammalta kuin mitä se oli oikeasti ollut.

Sen muistan, että olo masturbaation jälkeen ei ollut euforinen. Ennemmin tuntui, kuin olisin ollut pienessä kuumeessa. Euforia seurasi vasta pari päivää myöhemmin kun jatkoin kokeilujani.

Ensimmäistä itsetyydytyskertaa seuraavana koulupäivänä koin olevani muiden yläpuolella. Olin keksinyt jotain, mitä silloisen käsitykseni mukaan luokkatoverini eivät olleet keksineet. Tietenkään en kuitenkaan puhunut kokeiluistani kenellekään.

\otsikko{Perätilassa}
\addcontentsline{toc}{section}{Perätilassa}

''Otatko sitä kahveeta?'' Holopaisen emäntä kysyy.

Pidän katseeni painettuna alas ja vastaan myöntävästi. Emäntä kaataa kahvia, ja maistan sitä. Kahvi maistuu suolaiselta. Emäntä on suojautunut minua vastaan. Kun kahviin laittaa kolme sinunattua suolahyppysellistä, se suojaa kahvin tarjoilijaa kahvin juojan pahaa silmää vastaan. Hyvä vain, etten tule aiheuttaneeksi Holopaisen emännälle kirousta.

Juon kahvin katse alas painettuna. Mieleni tekisi kehaista kahvia, mutta emäntä voisi tulkita sen kateudeksi, joten päätän olla hiljaa.

Juotuani kahvit poistun tekosyyllä. Holopaisen emäntä on silminnähden helpottunut poistuessani. Heittää jätesankon perääni pihatielle. Sekin on minua vastaan suojautumista. Holopaisen emäntä tuntee konstit, vaikka pappi niitä paheksuukin.

Synnyin perätilassa, jalat edellä. Se tarkoittaa, että minulla on paha silmä. Jos katson kadehtien jotain toisen omaa, se tietää katsotun asian omistajalle huonoa onnea. Toisinaan ajatuksenikin riittää. Pidän visusti huolen, ettei kukaan joudu kärsimään vuokseni.

Kävelen kotiin päin, ja Miettisen isäntä tulee vastaan hevosvankkureilla. Hänellä on upea hevonen, joten pidän katseeni alasluotuna, ajatukset kotipellon heinätöissä.

''Painu hemmettiin pahoine silminesi!'' Miettisen isäntä huutaa minulle, kun ohitan hänet, ja sylkäisee perään.

\otsikko{Henkipatto}
\addcontentsline{toc}{section}{Henkipatto}

Holgr oli palailemassa asioiltaan kotiinsa, kun hän näki miehen, jota väkijoukko ajoi takaa. Holgrin kävi miestä sääli, ja hän viittasi miehen kotiinsa.

''Kuka olet ja miksi sinua ajetaan takaa?'' Holgr oli telkeämässä ulko-ovea kiinni miehen tultua sisään.

''Olen Ragwn ja kusin temppelissä Guilan patsaan päälle.''

''Eikös se ole vähän väärin kusta jumalankuvien päälle?''

Holgrin mielestä ihmiset saivat palvoa jumaliaan vapaasti, mutta Ragwnilla oli ollut selvästi lynkkausjoukko perässään, ja lynkkaus pyhäinhäväistyksestä oli Holgrin mielestä kohtuuton rangaistus.

''Olin ollut koko elämäni Guilan uskollinen palvelija. Uhrasin hänelle päivittäin. Siitä huolimatta taloni paloi maan tasalle, ja vannoin kostoa Guilalle.''

''Älä huoli'', Holgr sanoi. ''Olet nyt suojeluksessani.''

Holgrin vaimo Amada oli kuullut nämä sanat ja puuttui puheeseen: ''Meidän pitää luovuttaa mies lynkkausjoukolle. Muutoin olemme henkipaton suojelijoita, emmekä edes voisi kävellä kadulla ilman, että päällemme syljetään.''

Holgr katsoi pettyneenä vaimoaan. ''Hän on suojeluksessamme.''

Jos Amada olisi ollut oikeasi sitä mieltä, että lynkkaus on oikeudenmukainen rangaistus pyhäinhäväistyksestä, Holgrin ja Amadan välillä olisi ollut aito moraalinen erimielisyys, ja Holgr olisi ollut valmis neuvottelemaan. Nyt kuitenkin vaimo oli kommentillaan paljastanut, että häntä ei niinkään kiinnostanut toimia moraalisesti, vaan itsekkäästi välttää sosiaalista häpeää.

Holgr jatkoi: ''Lynkkaus ei ole oikeudenmukainen rangaistus pyhäinhäväistyksestä. Tahdon toimia oikein.''

Amada katsoi miestään kummastuneen inhon vallassa. ''Mene sitten puhumaan väkijoukolle. Vakuuta heidät siitä, että he toimivat väärin.''

Holgr ajatteli, että vaimoa ei kiinnostanut kysymys oikeuden toteutumisesta yhtään. Hän vain halusi välttää häpeän ja oli valmis omaksumaan mitkä tahansa moraalinormit oman edun toteuttamiseksi.

Holgrin epäröidessä vaimo kiipesi parvekkeelle ja alkoi puhua väkijoukolle: ''Häpeäisitte. Pyhäinhäväistys on pikkurike, ja te olette valmiit tappamaan sellaisen takia. Muuttakaa tapojanne ja muutettuanne tapojanne muistakaa, että minä Amada Holgrinvaimo kehotin teitä siihen.''

Holgr kuunteli inhon vallassa. Vaimo oli valmis syöttämään omia, kaiken lisäksi juuri omaksuttuja normejaan muille ja vielä yritti kerätä statusta moraalisena opettajana. Hän ei ollut sen parempi kuin lynkkausjoukko, joka muuten buuasi Amadalle.

Holgr kysyi Ragwnilta: ''Kuinka voin auttaa?''

''Minulla on pari kultakolikkoa. Myykää minulle ruokaa ja auttakaa minua pakenemaan kaupungista.''

''Tarvitset rahat pakomatkallasi'', Holgr sanoi. ''Annamme repullisen ruokaa ilmaiseksi ja autamme pakenemaan.''

Kaupunginmuurit olivat matalat, ja Holgrin talo oli niiden vieressä. Pimeän tultua talon katolta heitettiin entraushaka muurille, ja Ragwn lähti kapuamaan köyttä pitkin.

\otsikko{Pentin viisaus}
\addcontentsline{toc}{section}{Pentin viisaus}

Eräässä ongelmalähiössä asui pitkäpartainen mies nimeltä Pentti. Hän istui usein kerrostalon pihalla poltellen piippuaan tai pelaten backgammonia. Pentti oli saanut lähiössä viisaan miehen maineen, ja sellaisissa kysymyksissä, missä parempiosaiset olisivat kääntyneet papin tai psykologin puoleen, lähiön asukkaat tulivat kysymään neuvoa Pentiltä.

Kerran nuorimies nimeltä Jore tuli Pentin tykö ja kysyi: ''Olen päättänyt hylätä pikkurikollisen elämäntapani, ja se onnistuu vain hurahtamalla uskoon. Mikä uskonto minun pitäisi valita? Onko olemassa Jumala vai Allah?''

''Ei kukaan tiedä, mikä uskonto on totuudenmukainen'', Pentti sanoi. ''Ja voihan olla niinkin, että totuus on aivan jotain muuta kuin mitä uskonnot väittävät.''

''Ovatko kaikki uskonnot sitten yhtä totuudenmukaisia?'' Jore kysyi.

Pentti otti backgammonsalkusta nopan ja noppakupin. Pentti laittoi nopan kuppiin ja sekoitti. Sitten Pentti laittoi kupin alassuin salkun päälle. Noppa jäi kupin alle. Hetken päästä Pentti, irroittamatta noppakuppia salkusta, käänsi salkun ja noppakupin ylösalaisin niin, että noppakuppi oli oikein päin. Sitten hän sekoitti nopan kupissa.

''Mikä luku nopassa oli, kun kuppi oli salkun päällä?'' Pentti kysyi.

''Ei sitä voinut nähdä'', Jore vastasi.

''Niin, kukaan ei tiedä'', Pentti vastasi. ''Silti yksi seuraavista väitteistä on tosi ja loput valetta:''

''Nopassa oli ykkönen.

Nopassa oli kakkonen.

Nopassa oli kolmonen.

Nopassa oli nelonen.

Nopassa oli viitonen.

Nopassa oli kuutonen.''

Silloin Jore ymmärsi.

\otsikko{Askensio}
\addcontentsline{toc}{section}{Askensio}

''Pystyisipä käymään kaikki luonnolliset luvut läpi luku luvulta'', matemaatikko Mutikainen haaveili. ''Silloin ratkeaisi sekin, onko alkulukukaksosia ääretön vai äärellinen määrä.''

Luvut $p$ ja $p + 2$ ovat alkulukukaksoset, jos molemmat ovat alkulukuja. Oli avoin ongelma, oliko alkulukukaksosia ääretön vai äärellinen määrä. Sille, kuinka pitkälle ihmiset pystyivät tietokoneidenkaan avulla laskemaan oli äärellinen yläraja. Luonnollisia lukuja puolestaan oli ääretön määrä, niin kaikkia ei pystynyt käymään läpi.

''Tai olisipa edes intuitionistinen ideaalimatemaatikko'', Mutikaisen haave jatkui. ''Sellainen pystyisi laskemaan mihin tahansa luonnolliseen lukuun saakka, vaikka sekään ei voisi laskea äärettömän pitkälle. Silloinkin alkulukukaksoskysymys jäisi vaille ratkaisua''

Mutikaisella oli inhottava tapa poltella piippua pohtiessaan matemaattisia probleemoja, ja niinpä hän kuoli keuhkosyöpään.

Kuoleman jälkeen Mutikaisen aivot eivät enää kahlinneet hänen mieltään, joten hän havaitsi pystyvänsä käymään kaikki luonnolliset luvut läpi luku luvulta. Alkulukukaksoskysymys sai ratkaisunsa; tosin emme kerro, kumpaan suuntaan se ratkesi.

Kuten matemaatikot maapallollakin olivat havainneet, luonnollisten lukujen äärettömyyden jälkeen tuli suurempi äärettömyys. Mutikainen havaitsi voivansa käydä senkin alkio alkiolta läpi. Sen jälkeen tuli vielä suurempi äärettömyys ja niin edelleen. 

Mutikainen havaitsi, että nyt monet äärettömiä joukkoja koskevat kysymykset, joita maapallolla ei oltu saatu ratkaistua olivat hänelle peruskauraa. Jopa sellaiset, joista maapallolla oltiin todistettu, ettei maapallon keinoin niitä voida todistaa suuntaan tai toiseen. Sekin ratkesi, onko luonnollisten lukujen äärettömyyden ja reaalilukujen äärettömyyden välissä muita äärettömyksiä, mitä oltiin maapallolla pidetty kysymyksenä, jota ei pysty ratkaisemaan suuntaan tai toiseen.

Koko äärettömyyksien hierarkiaa Mutikainen ei kuolemansa jälkeenkään pystynyt käymään mielessään läpi. Hän tapasi muitakin matemaatikkojen henkiä, ja kuka pääsi äärettömyyksien hierarkiassa pidemmälle, kuka vähemmän pidemmälle. Hierarkian loppuun kukaan ei päässyt, ja jotkut väittivät, että siellä oli Absoluuttinen Äärettömyys eli Jumala.

\otsikko{Kaapeli-tv}
\addcontentsline{toc}{section}{Kaapeli-tv}

''Nyt alkaa Kät Set'', Pekka sanoi.

Oli 80-luvun puoliväli, ja kaapeli-tv oli yleistymässä. Sieltä näkyi englanninkielisiä kanavia, jotka näyttivät piirrettyjä viikonloppuaamuisin.

Ruutuun tuli teksti ''Gadget.''

Ville ajatteli, että olisi hienoa tietää, mitä se tarkoitti. Ville oli Pekan luona yökylässä, ja hän oli tutustumassa tähän uutuuteen, josta puhuttiin välitunneilla. Villen kotona ei kaapeli-tv:tä ollut.

Ruudussa Gadget putosi vuorenjyrkänteeltä.

''Kohta sen repusta tulee helikopteri'', Pekka sanoi.

Ville oli oikeastaan pettynyt. Oli tylsää katsoa piirrettyjä, joiden juonta ei kielitaidottomana ymmärtänyt. Pekkaa tai muita luokkatovereita se ei tuntunut häiritsevän. Pekka kommentoi innolla kaikkea, mikä näkyi ruudulla.

''Seuraavaksi tulee Visat Tso'', Pekka sanoi.

Uusi piirretty oli alkamassa, ja Villestä tuntui, ettei hän jaksaisi katsoa sitä. Pekka oli kuitenkin niin innokas, että Ville päätti antaa mahdollisuuden.

''Wizard Zo'', ruudussa luki.

Ruutuun tuli kaapuun pukeutunut velho, joka keitti kuplivaa juomaa isossa padassa.

''Hello kids, my magical potion is ready in a minute'', velho sanoi ylipirteällä piirrettyäänellä.

Ville tajusi ymmärtävänsä velhon puhetta täydellisesti.

\otsikko{Filosofianharrastaja ja käännyttäjät}
\addcontentsline{toc}{section}{Filosofianharrastaja ja käännyttäjät}

Ville oli lukemassa amerikkalaista pragmatistifilosofia, joka väitti, että etiikassa oli kyse taidosta aiheuttaa itselle ja muille mielihyvää. Ville ajatteli, että filosofi oli oikeassa siinä, että hyvän tekeminen oli ennemmin taito- kuin asennelaji, mutta eettisen hyvän samaistaminen mielihyvän kanssa arvelutti. Toki pitkän aikavälin mielihyvä oli eri asia kuin hetken hurma, mutta oli mielihyvän lisäksi muitakin arvokkaita asioita. Stereoissa soi Hassisen Koneen ''On surullista nähdä uhrisavun tanssivan vapautustaan, on surullista nähdä uhrisavun rakastavan kulkuaan.''

Yhtäkkiä ovikello soi, ja Ville avasi. Ovella oli nätisti pukeutunut mies ja nainen. Nainen piti näkyvillä Raamattua.

''Oletko miettinyt elämän suuria kysymyksiä?'' mies kysyi seisten kohteliaasti oven ulkopuolella. ''Kuten mitä on aineellisen maailman tuolla puolen tai elämän tarkoitusta?''

''Joo'', Ville vastasi. ''Elämän tarkoitus on se, minkä ihminen antaa omalle elämälleen.''

''Niinkuin bailata ja pitää hauskaa?'' Mies kysyi.

Ville teki nopean diskurssianalyysin ja totesi, että oli käännyttäjillä aika suppea käsitys mahdollisista elämänvalinnoista. Tästä keskustelusta ei paljoa kostuisi. ''Joo.''

''No me ei sitten häiritä sinua tämän enempää'', mies sanoi.

Ville sulki oven.

\otsikko{Korttihai}
\addcontentsline{toc}{section}{Korttihai}

Elettiin 80-luvun loppua. Pikku-Ville oli löytänyt mummolan vintiltä korttipelikirjan. ''Näin montaa eri peliä voi pelikorteilla pelata'', Ville ajatteli haltioissaan. Ville oli vasta vastikään saanut vanhemmiltaan oikeuden omistaa tavalliset aikuisten pelikortit. Parin edellisen vuosikymmenen aikana pelikorttikulttuuri oli rapistunut Suomesta. Pelikorteilla oli paheellisen leima, ja niillä osattiin pelata vain yksinkertaisia pelejä kuten paskahousua ja ristiseiskaa.

Ville lueskeli korttipelikirjaa. Puolet peleistä oli tikkipelejä, mutta voi, Ville ei löytänyt kirjasta ohjeita tikkipelien perusmekaniikkoihin. Pelien säännöissä selitettiin vain, kuinka kukin peli erosi perustikkipelistä. Näin Villellä oli käytännössä käytössä vain puolet kirjasta. Niiden pelien osalta, jotka eivät olleet tikkipelejä, säännöt oltiin selitetty kokonaan.

Kielletty kiehtoo, joten Ville oli innoissaan, kun hänen korttipelirepertuaarinsa laajeni vaikka kuinka monella pelillä. Pienen kinuamisen jälkeen Ville saikin viedä kirjan kotiin.
\newline

\noindent
Ville pelasi kaverinsa kanssa korttia. Peliä, jonka hän oli löytänyt mummolan korttipelikirjasta, tietysti.

''Korttihuijarit taas vauhdissa'', Villen täti kommentoi.

Villeä kommentti keljutti; kumpikaan pelaajista ei huijannut. Hänen rehellisyytensä oltiin kyseenalaistettu pelkästään siksi, että hän pelasi korttia. Valinta huijata riippui pelaajan rehellisyydestä ja epärehellisyydestä, eikä pelikorteilla ollut mitään maagista voimaa, joka olisi pakottanut huijaamaan. Ville ei kuitenkaan osannut sanoa mitään vastaan, puri vain huultaan.

Peli jatkui. Kuten yleensäkin pelatessaan korttia, Ville yritti ymmärtää, kuinka peliä pelataan hyvin. Millaiset taktiikat ovat toimivia?

Sitten isä tuli paikalle. ''Uuu, mikä kortti nousee….''

Isä harrasti shakkia ja väheksyi pelejä, joissa oli tuurielementti. Ikään kuin jokainen tuurielementin sisältävä peli olisi puhdas onnenpeli. Villeä keljutti. Korttipelikirjasta hän oli lukenut, että suurimmassa osassa korttipelejä sekä onnella että pelitaidolla oli osansa. Vaikka yksittäisessä pelissä onni vaikutti, pitkällä aikavälillä taitavin pelaaja jäi voitolle. Villen käytännön pelikokemus vahvisti tämän.
\newline

\noindent
Ville oli ahkerasti selaillut korttipelikirjaa, ja hänelle oli selvinnyt, että tikkipelin perusmekaniikka oltiin selitetty kirjan kolmannen tikkipelin säännöissä. ''Onpa typerä paikka selittää asia'', Ville ajatteli.

Joka tapauksessa, jokainen pelaaja lyö yhden kortin tikkiin, ja jos kädessä on sitä maata, jolla tikki on aloitettu, pitää lyödä sitä maata. Tämä viimeinen sääntö tunnettiin maantuntopakkona. Tikin voittaa korkein kortti sitä maata, jolla tikki on aloitettu.

Tämän löydön myötä koko korttipelikirja oli auennut Villen käyttöön.

''Pelataan viittäsataa'', Ville sanoi isälleen ja pikkusiskolleen, kun he kerran olivat kolmestaan kotona.

''Miten sitä pelataan?'' isä kysyi.

Ville selitti.

''Tuo on huono sääntö'', isä kommentoi maantuntopakkoa. ''Sen noudattamista ei pysty valvomaan mitenkään, ja sääntöjen pitää olla sellaisia, että niitä pystyy valvomaan.''

Ville ei ymmärtänyt kritiikkiä. Mitään ongelmia ei syntynyt, jos kukaan ei yrittänyt huijata. Ville oli kuitenkin huomannut, että muuallakin kuin peleissä isä oli yleensä valmis huijaamaan, jos siitä ei jäänyt kiinni. Villeä isän taipumus kuitenkin keljutti. Hän itse oli liiankin rehellinen.

Ei pelaamisesta kuitenkaan tällä kertaa tullut mitään, kun isä oli torjunut säännöt.
\newline

\noindent
Ville oli taas pelaamassa korttia kaverinsa kanssa, kun paikalle tullu äidin ystävä kommentoi:

''Mä olin viime vuonna työmatkalla, ja miehet pyysi Riittaa, se on mun kolleega, pelaamaan korttia. Riitta ehdotti, että 50 penniä on pienin panos, mutta miehet uhosivat, että ei kun markka. Ei kestänyt kuin puoli tuntia, kun Riitta oli kyninyt kaikki rahat miehiltä.''

Villeä tämäkin kommentti keljutti. Hänen sukupuolitietoisuuutensa oli herännyt, joten miesten esittäminen hölmöinä tuntui pahalta. Vielä pahemmalta kuitenkin tuntui se, että äidin ystävä kiinnitti huomiota korttipelissä vain rahan menettämiseen ja saamiseen. Villen mielestä peli-ilo oli tärkeämpi. Korttipelikirja oli samaa mieltä, ja sen mukaan pelissä voi olla tai olla olematta rahapanos, kunhan sitä ei pidetä pelin pääasiana. Ville ei koskaan pelannut rahasta. Mutta korttipelejä tuntemattomat ihmiset eivät korttipelien hienouksia ymmärtäneet, joten he puuttuivat siihen, mikä heille oli käsitettävää, rahaan.
\newline

\noindent
10 vuotta myöhemmin…

{\em $(X,d)$ on metrinen avaruus, jos $X$ on joukko, ja $d \colon X \times X \rightarrow \mathbb{R}$, joka toteuttaa seuraavat aksioomat:

\begin{enumerate}
\item $d(x,x)=0$ kaikilla $X$:n alkoilla $x$.
\item $d(x,y)=d(y,x)$ kaikilla $X$:n alkoilla $x,y$.
\item $d(x,z) \le d(x,y) + d(y,z)$ kaikilla $X$:n alkoilla $x,y,z$.
\end{enumerate}

}

Ville oli yliopistossa opiskelemassa matematiikkaa. Matematiikan opinnot etenivät joutuisasti. Lukemalla korttipelikirjoja Ville oli lapsuudessaan hankkinut kyvyn lukea teknistä tekstiä, joka käsittelee suljettuja, abstrakteja systeemejä, ja samaa taitoa pystyi käyttämään yliopistotason matematiikan kirjojen lukemiseen.


\otsikko{Väliinputoaja}
\addcontentsline{toc}{section}{Väliinputoaja}

{\em Mikä ei kuulu joukkoon?

\begin{tabular}{l}
(a) Tutkinto sovelletussa matematiikassa.\\
(b) Tutkinto puhtaassa matematiikassa.\\
(c) Pepperoniperhepizza.
\end{tabular}

Vastaus: (b) ei kuulu joukkoon. Muut vaihtoehdot ruokkivat nelihenkisen perheen. (Matemaatikkojen folklorea.)}

Oli 2000-luvun vaihde, ja Ville opiskeli matematiikkaa Helsingin yliopistossa. Hän oli erikoistumassa matemaattiseen logiikkaan. Sivuaineenaan hän luki teoreettista filosofiaa. Peruskurssit oli suoritettu, ja hän saattoi filosofianopinnoissaankin keskittyä matematiikanfilosofiaan.

Kysymys loogisen ajattelun perustasta kiinnosti Villeä. Sekä matemaattisen logiikan että matematiikanfilosofian opinnoissaan hän pääsi porautumaan syvälle tähän ongelmakenttään. Miksi looginen ajattelu on sellaista kuin se on, ja miksi se toimii? Mikä on matematiikan looginen perusta? Ville piti matemaattis-loogista ajattelua inhimillisen ajattelun huipentumana, ja hän halusi ymmärtää se oikeutuksen juuriaan myöten.

Ville asui Domus Academicassa, ja eräänä perjantai-iltana sen kellarissä järjestettiin suuret opiskelijabileet.

Bileissä Ville näki bilehileeksi pukeutuneen naisen. Koska sellaiset naiset pukeutuvat puoleensavetävyyttä ajatellen, nainen kiehtoi Villeäkin, ja niinpä hän meni juttelemaan naiselle.

''Moi, mitä opiskelet?'' Ville kysyi.

''Kauppatieteitä. Entäs sä?''

''Matematiikkaa, tarkemmin sanoen matemaattista logiikkaa.''

''Ööö…'' tyttö ihmetteli. ''Mihin sitä voi soveltaa?''

''Eipä oikein mihinkään'', Ville sanoi. ''Sitä tehdään, että ymmärrettäisiin matemaattista ajattelua.''

''Mä kun tykkään, että kaikella pitää olla sovelluksia'', tyttö sanoi. ''Innovaatiot on hienoja, mutta vain, jos ne pystyy kaupallistamaan.''

Tyttö liihotteli väkijoukkoon. Ville ajatteli, ettei hänellä kuitenkaan olisi ollut tulevaisuutta kauppatieteilijän kanssa. Nuoruutensa punkkarivuosilta Ville oli imenyt vastenmielisyyden kaupallisuutta kohtaan, ja vaikka hänen yhteiskunnalliset mielipiteensä olivatkin jäsentymättömämpiä kuin hän oli valmis myöntämään itselleen, hän oli poliittisesti vasemmalla.

Ville ajatteli, että ehkä toisentyyppinen nainen olisi hänelle sopivampi, joten hän bongasi tytön kirpparikuteissa.

''Moi, mitä opiskelet?'' Ville kysyi.

''Kulttuuriantropologiaa. Entäs sä?''

''Matematiikkaa, tarkemmin sanoen matemaattista logiikkaa.''

''Kylmää logiikkaa'', tyttö sanoi nyrpeästi. ''Mun mielestä ihmiset ja tunteet ovat tärkeämpiä.''

Tyttö liihotteli väkijoukkoon. Ville ajatteli, että aateilmapiirissä oli menossa kissanhännänveto kovien ja pehmeiden arvojen välillä. Teknologia ja talous vastaan inhimillisyys ja tunteet. Villestä tuntui, että hän itse jäi kummankin leirin ulkopuolelle. Ville arvosti tietoa ja ymmärrystä, eikä vastakaikua tuntunut löytyvän kummastakaan leiristä.

Vanhan punkbiisin sanat tulivat Villen mieleen. {\em Pioneereille olen fascisti ja fascisteille pioneeri. Kaikki pikku runkkarit huutaa lokeroistaan: ''Jos et ole puolellamme, olet meitä vastaan!''}

\otsikko{Mielisairaalassa}
\addcontentsline{toc}{section}{Mielisairaalassa}

Ville otti jätkän vastustajan pöytäämästä täyskädestä ja laittoi loput pöytäyksen kortit poistopakkaan. Sitten hän pöytäsi neljä jätkää. Ja seiskan niin, että kyseessä oli pokerikäsi. Sitten hän täydensi käsikorttinsa kolmeentoista korttiin.

Parhaillaan oli menossa Villen kehittämän korttipelin testipelit. Erikoisiksi pelit teki se, että ne tapahtuivat mielisairaalassa. Toisin kuin stereotypia antaa olettaa, mielisairaala ei ole erityisen pelottava paikka. Pääasiassa siellä on hiton tylsää. Mitään ei tapahdu. Videoiden katselu ja kortinpeluu toivat taukoa omien ongelmien kelailuun. Onneksi Ville oli saanut innostettua toisen potilaan pelikaverikseen.

Vastustaja otti ysin Villen pöytäyksestä, joka koostui rouvaparista ja kolmesta muusta kortista. Sitten hän pöytäsi kolme nelosta, ja otetun ysin ja viitosen kädestään. Vastustajalla oli kaksi pöytäystä enemmän kuin Villellä, joten hän sai kaksi pistettä.

Ville ajatteli, että kohta peli olisi ohi. Sitten iskisi ahdistus. Kortinpeluu vei näppärästi ajatukset pois ongelmista, mutta pelin loputtua Villen tutkijanuran romuttuminen alkaisi pyöriä mielessä.

Ennen skitsofrenian puhkeamista Ville oli ollut tutkijana yliopiston matematiikanlaitoksella. Hänellä oli ollut oma, eksentrisehkö matematiikan tutkimusprojektinsa. Se ei ollut edennyt Villen toivomalla tavalla, eikä hän ollut saanut mitään aikaan viimeiseen puoleen vuoteen. Jos hän ei pystyisi palaamaan tutkijaksi, millä hän eläisi? Hän asui Kalliossa ja kulki silloin tällöin leipäjonon ohi. Sellainen tulevaisuus pelotti.

Ja mitä niille julkaisuillekin tapahtuisi? Hän oli saanut hyväksymisilmoitukset kahdesta matematiikan julkaisustaan mielisairaalaan ja joutunut tekemään viimeiset korjaukset siellä. Häntä kammotti avata sähköpostinsa ja saada ilmoitus, että ne viimeiset korjaukset olisivat sutta ja sekundaa.

Onneksi Ville oli kehittänyt uuden korttipelin juuri ennen sekoamistaan, niin mielisairaalassa sai edes tätä luovaa projektia eteenpäin.

Ville huomasi vastustajan pöydässä ruutuysin, ruutukympin, ruutujätkän ja ruuturouvan, kaikki eri pöytäyksissä. Kun ne pöytäisi kädessä olevan ruutukuninkaan kanssa, saisi värisuoran. Niin Ville tekikin ja heitti loput kyseisistä vastustajan pöytäyksistä poistopakkaan.

Nyt Villellä oli enemmän pöytäyksiä kuin vastustajalla, ja hän sai kolme pistettä. Vastustajan pisteputki oli saatu poikki, ja peli jatkuisi vielä hiukan pidempään.

\otsikko{Oppilastyö}
\addcontentsline{toc}{section}{Oppilastyö}

Jeesus istui kirjoituspöytänsä ääressä keksimässä kymmentä käskyä. Jumala antaisi sitten käskyt Moosekselle, joka välittäisi ne kansalleen. Mieluummin kuin istumassa kirjoituspöytänsä ääressä Jeesus olisi ollut potkimassa jalkapalloa enkelien kanssa, mutta Jeesuksen oli myöhemmin tarkoitus syntyä ihmiseksi sovittamaan näiden syntejä, joten Jumala valmisti Jeesusta tuohon suureen tarkoitukseen tällaisilla tehtävillä.

''Kyllä tämä nyt valmis on'', Jeesus päätti. Kohta hän pääsisi potkimaan jalkapalloa enkelien kanssa. Sitä ennen hän näyttäisi käskyt Jumalalle.
\newline

\noindent
''Aika vähän tekstiä'', oli Jumalan ensimmäinen kommentti. ''Ja isolla fontilla, etten huomaisi. No, antaa olla, katsotaanpa sisältöä.''

Jumala katsoi käskyjä ja huomasi sitten: ''Mutta näitä käskyjähän on vain yhdeksän!''

''Minä ajattelin, että se olisi tuollainen kompakti ohjepaketti juutalaisille'', Jeesus yritti.

''Kyllä se olisi jotenkin jämäkämpää, jos käskyjä olisi kymmenen. Sellainen tasaluku'', Jumala sanoi. ''Palaapa kirjoituspöytäsi ääreen keksimään vielä yksi käsky.''
\newline

\noindent
Jeesus palasi myrtyneenä kirjoituspöytänsä ääreen. Vielä olisi tehtävää, ennenkuin pääsisi potkimaan jalkapalloa enkelien kanssa. Nyt pitäisi vain keksiä jotain nopeasti, niin työt olisivat ohi.

''Mitähän keksisi? 'Älä pistä sinappia makkarasi päälle.' Tuo ei taitaisi mennä Jumalalta läpi.''

Jeesus luki käskyt läpi ideoiden toivossa. Yhdeksäs käsky kuului: 'Älä tavoittele lähimmäisesi omaisuutta, puolisoa, työntekijöitä, karjaa äläkä mitään, mikä hänelle kuuluu.'

Silloin Jeesuksella välähti. Tuonhan voisi jakaa kahdeksi!

Yhdeksäs käsky: 'Älä tavoittele lähimmäisesi omaisuutta.'

Kymmenes käsky: 'Älä tavoittele lähimmäisesi puolisoa, työntekijöitä, karjaa äläkä mitään, mikä hänelle kuuluu.'

Se oli siinä. Nyt jalkapalloa pelaamaan.

\otsikko{Japanifani}
\addcontentsline{toc}{section}{Japanifani}

Hannu oli kiinnostunut japanilaisesta kulttuurista. Japanilaiset olivat niin hillittyjä ja kohteliaita, ja heidän elämäntapansa perustui harmonian ja tasapainon periaatteille. Hannu ei ollut koskaan käynyt Japanissa eikä hänellä ollut japanilaisia sukujuuria, mutta siitä huolimatta hän tunsi itsensä puoliksi japanilaiseksi. Hän nauttikin joka ilta pienen kupillisen senchaa, japanilaista vihreää teetä.

Hannu oli saanut selville, että hänen kotikaupungissaan oli go-kerho. Hannu ajatteli, että go-peli ilmensi japanilaista kulttuuria, ja niinpä hän meni peli-iltaan.

Kun Hannu astui kerhotilaan, hän pettymyksekseen huomasi, että pelaajat istuivat tuoleilla pöytien ääressä. Pelilaudat olivat sentin paksuisia, ja niitä pidettiin pöydillä. Hannu oli kuvitellut, että pelilaudat olisivat parikymmentä senttiä paksuja, ja pelaajat istuisivat lattialla niiden ääressä, kuten vanhoissa japanilaisissa maalauksissa. Tähän oli kuitenkin tyytyminen.

''Turnauksessa tuli Mattia vastaan murskatappio'', Hannu kuuli erään pelaajan sanovan toiselle. Murskatappio ei sopinut Hannun kuvaan harmoniasta ja tasapainosta, mutta hän jatkoi peliin tutustumista.

Hannulle selitettiin pelin säännöt.  Ensimmäinen peli pelattaisiin standardilautaa pienemmällä harjoituslaudalla, joka ei Hannusta näyttänyt yhtä houkuttelevalta kuin täysikokoinen lauta. 

Ennen peliä Hannu huokaisi syvään tyhjentäen mielensä. Näin hän tavoitteli meditatiivista tilaa. Kai japanilaiset pelasivat sellaisessa mielentilassa. Pelissä Hannu yritti koko ajan tehdä siirtonsa harmonian ja tasapainon periaatteiden mukaan. Pelaajien harmoninen yhteiselo laudalla, jossa toinen lopulta voittaa pisteellä tai kahdella.

Hannu kärsi murskatappion. Hänen vastustajansa, vahvempi pelaaja, ryhtyi käymään pelin aikana syntyneitä tilanteita läpi laudalla opetusmielessä. ''Jos sä olisit pelannut tohon, mä olisin joutunut vastaamaan tohon, johon sulla olis ollu toi vastaus, ja sitten mun toi siirto ei enää toimi.''

''Siirtosarjojen laskemista!'' Hannu ajatteli myrtyneenä. ''Kuin jossain shakkipelissä, jossa insinöörit pärjää.''

Siirtosekvenssien laskeminen ei sopinut yhtään siihen kuvaan, joka Hannulla oli rauhallisesta japanilaisesta harmoniasta ja tasapainosta. Hyvästeltyään vastustajansa kohteliaasti Hannu poistui peli-illasta pettyneenä. Hannu itse koki syöksyneensä ulos, vaikka vähemmän japanilaisilla kriteereillä hänen poistumisensa olisi näyttänyt hyvinkin hillityltä.

Hannu ei ollut ottanut huomioon sitä, että ensisijaisesti go kuitenkin oli peli.

\otsikko{Muodonmuutos}
\addcontentsline{toc}{section}{Muodonmuutos}

Kweffoh täytti lasin harvinaisimpien kukkien nektareilla ja ilmoitti drinkin nimen ''Sinisiipi.'' Kitiinipeitteinen käsi tarttui siihen. Kyseessä oli varakkaan täysikasvuisen, muodonmuutoksen tehneen, käsi. Harvoilla heistä oli varaa Sinisiipeen, ja ne, joilla oli, mielellään tilasivat tuon drinkin statussymboliksi.

''Vituttaa palvella noita'', Ghywwen kuiskasi Kwefohille. Kaikki yökerhon asiakkaat, toisin kuin Ghywwen, olivat muodonmuutoksen läpikäyneitä. Ghywwen oli legioonalainen, ja legioonalaisilla oli usein omaperäisiä ajatuksia. Legioonalaisiksi kutsuttiin niitä, joiden terveydentila ei olisi kestänyt muodonmuutosta, ja joilta se siksi evättiin.

Kweffohia ei täysikasvuisten palveleminen häirinnyt. Kohta olisi hänen oma vuoronsa kömpiä muodonmuutoskoteloon, ja sen jälkeen astua kitiinipeitteisenä ja siivekkäänä täysikasvuisten riveihin. Humanoidimuodossa yökerhon baarimikko ei tosin kummoistakaan omaisuutta ollut saanut kerättyä, joten hänellä ei olisi varaa Sinisiipiin. Halvoissa yökerhoissa tarjoiltiin onneksi auringonkukkanektaria.
\newline

\noindent
Työvuoron loputtua Kweffoh oli palailemassa kortteeriinsa, kun häntä vastaan tuli hänen yllätyksekseen Jywwefn. Tämän olisi pitänyt olla parhaillaan muodonmuutoskotelossa.

''Liityit sitten legioonaan'', Kweffoh sanoi.

''Väittivät, että minulla on lechmavirustartunta'', Jywwefn sanoi, ''ja sitä ei muka voi parantaa. Tosiasiassa ne yrittää karsia kapinallisia geenejä pois geenipoolista.''

Kweffoh mietti Jywwefnin sanoja ja joutui myöntämään, että niissä oli tolkkua. Jywwefn oli aina ollut sitä mieltä, että kaikkien täysikasvuisten pitäisi saada täysikasvuisvaiheen ajaksi käyttöönsä sama rahamäärä. Ja vaikka oli yleisesti tunnettua, että legioonalaisilla oli omituisia ajatuksia, Kweffoh ajatteli, että se ei tainnut johtua muodonmuutoksen eväämisestä, vaan heillä oli ollut omituisia ajatuksia jo ennen muodonmuutosta. Ainakin näin oli kaikkien Kweffohin tuntemien legioonalaisten kohdalla.

''Sitä parempi'', Kweffoh ajatteli. Hänen oma ajattelunsa oli sovinnaista, ja hän kelpaisi muodonmuutokseen. Muodonmuutoksessa kaikki elimet muuttuivat limaksi ennenkuin ne vaihtoivat paikkaa ja kehittyivät täysikasvuisen elimiksi. Vaikka nykyisin keinokotelot avittivat prosessia, virallinen totuus oli se, että prosessiin liittyi terveysriskejä, ja heikon terveyden omaavat kuolisivat prosessissa täysikasvuisena heräämisen sijaan.

Joskus muinoin Kweffohin laji oli itse muodostanut omat kotelonsa, mutta keinokoteloiden keksiminen oli rappeuttanut lajia niiltä osin, että se oli riippuvainen keinokoteloista.
\newline

\noindent
Kweffoh oli taas yökerhossa töissä. Eräs täysikasvuinen oli pitämässä konserttia. Vaikka täysikasvuiset eivät työskennelleet vaan keskittyivät täysillä parinvalintaan, he saattoivat parantaa pariutumismarkkina-arvoaan taiteellisilla taidonnäytteillä. Kweffoh ajatteli, että kyllä tämä konsertoija osasi laulaa kauniisti, vaikkeivat Kweffohin kuuloelimet olleetkaan vielä kehittyneet huippuunviritettyä estetiikan tunnistamista silmälläpitäen.

Konsertin jälkeen eräs täysikasvuisnaaras vinkkasi laulajan pöytäänsä. Naaraan siipien kuviointi oli täydellisen sopusuhtainen. Suuret keltaiset pallot, joiden keskellä oli mustat pisteet. Pari jutteli hetken ja pyrähti sitten lentoon poistuen yökerhosta pariutumislennolle.

Kweffoh katsoi kadehtien paria. ''Kyllä minäkin ihan kohta….''
\newline

\noindent
Kweffoh oli terveystarkastuksessa. Jos hän läpäisisi sen, hän pääsisi koteloon aloittamaan muodonmuutosta. Enää jäljellä oli aivojen skannaus.

Kweffoh työnsi päänsä skanneriin, ja se humisi hetken. Sitten kuului tuomio: ''Sinulla on lechmavirustartunta, joten muodonmuutos olisi sinulle valtaisa riski. Ihan oman turvallisuutesi nimissä määrään sinut legioonalaiseksi.''

''Ei voi olla!'' Kweffoh ajatteli. Kyllähän hän tiesi, että tieto siitä, että muodonmuutoksen evääminen johtui kapinallisista ajatuksista eikä terveyssyistä, oli itsessään kapinallinen ajatus. Ei hän silti ollut voinut uskoa, että tuo yksi ainoa kapinallinen ajatus olisi riittävä syy evätä muodonmuutos.

\otsikko{Puulaakitasoa}
\addcontentsline{toc}{section}{Puulaakitasoa}

Olen Markon kanssa pelaamassa shuffleboardia, tai pöytäcurlingia, kuten se on Suomessa brändätty. Marko on lapsuudenystäväni, ja kun hän ehdotti kymmenien vuosien erossaolon jälkeen tapaamista, minä puolestani ehdotin tätä pelisalia. Sain tietää pelisalin olemassaolosta vastikään, ja täällä on kaikki lempipelini. Sainpahan pelikaverin, ja olemme pelissä samanlaisia tumpeloita.

Pöytäcurlingissa tarkoitus on liu'uttaa kiekkoja mahdollisimman lähelle pelipöydän kaukaista päätä. Pisteet lasketaan vasta, kun kaikki kiekot on liu'utettu, joten toisen kiekkoja on mahdollista töniä ulos pöydältä.

Yritän liu'uttaa kiekon toisen kiekkoni eteen suojaamaan sitä. Jos Marko osuisi kiekkooni ja tönäisisi sen pois pöydältä, hänen tällä hetkellä toiseksi paras kiekkonsa nousisi ykköseksi. Suojaheittoni kuitenkin jää lyhyeksi.

Marko liu'uttaa, ja tällä kertaa hän osuu kiekkooni. Hänellä on nyt kaksi lähintä kiekkoa, kolmen pisteen kiekko ja kahden pisteen kiekko.

Kerran katsoin netistä lajin Texasinmestaruuskilpailuja. Siinä pöydän toisessa päässä oli kerrallaan vain yksi kiekko, vuorossa olevan pelaajan vastustajan kiekko. Vuorossa oleva pelaaja liu'utti sen aina pois pöydältä jättäen omansa tilalle. Sellaiseksi peli menee, kun pelaajat ovat todella hyviä. Tässä pelissä aloittelijoiden matsit vaikuttavat minusta taktisesti rikkaammilta.
\newline

\noindent
Siirrymme pelaamaan pöytäfutista. Siinä pelaajafiguurit roikkuvat metallitangoista, ja metallitankoja pyörittelemällä pelaajat potkivat figuureilla palloa pelipöydällä.

Pelin lomassa Marko alkaa kertoa. Hän on nykyään kreationisti. Aluksi kauhistun, että hän on antanut periksi tietämättömyydelle ja palannut pimeälle keskiajalle. Kun kuuntelen Markoa enemmän, tulen toisiin aatoksiin. Hän on toki väärässä uskoessaan, että elämä ei ole kehittynyt evoluutiossa, mutta hän on kreationismiin tutustuessaan joutunut tutustumaan myös establisoituun evoluutioteoriaan.

Marko esimerkiksi kertoo, että evoluutioteoreetikkojen mukaan linnut ovat ainoa eläinryhmä, joka on kehittynyt nimenomaan dinosauruksista. Muilla on eri esimuodot. Sitä minä en ole tiennyt, vaikka olen maailmankuvaani tieteellisenä pitänytkin. Olen vain tiennyt, että elämä on kehittynyt evoluutiossa ja kuvitellut nykyisten elämänmuotojen kehittyneen dinosauruksista.

Marko tosin tuomitsee lintujen kehittymisen dinosauruksista epäraamatullisena, koska Raamatun luomiskertomuksen mukaan linnut on luotu ennen nelijalkaisia eläimiä. Mutta ihmettelen, kumpi meistä on tässä se tietämättömämpi?

Hän on selvästi miettinyt asiaa paljon. Tieteeseen usein liitetyn materialismin hän katsoo olevan ennemmin filosofinen valinta kuin tieteen tutkimustulos. En ole koskaan miettinyt tällaisia asioita, joten en osaa vastata.
\newline

\noindent
Siirrymme pelaamaan ilmakiekkoa. Siinä pelipöydässä on pieniä reikiä, joista virtaa ilmaa pelipöydälle. Näin syntyvän ilmatyynyn ansiosta pelikiekko liukuu pöydällä lähes kitkattomasti. Pelaajat lyövät kiekkoa mailoillaan kohti vastustajan maalia.

Olen netistä lukenut, että mestaruustason pelaajat käyttävät niin kutsuttua kolmiopuolustusta. Mailaa pidetään reilut 20 senttiä oman maalin etupuolella, ja siitä tarpeen vaatiessa mailaa siirretään taakse ja sivulle, kohti maalin ''tolppia'', jos siinä sellaiset olisi.

Me emme käytä kolmiopuolustusta, vaan läiskimme kiekkoa miten sattuu. Pelaamme omaksi iloksemme emmekä tavoittele mestaruutta, niin meidän ei tarvitse omaksua oikeaoppisia pelistrategioita.

Toki kolmiopuolustusta tarvitsisi, jos haluaisi pelata niin laadukkaasti, että pääsisi mestaruustasolle, aivan samoin kuin tiedemiestasolle elämän historian tutkimisessa tähtäävän täytyy tietää, että elämä on kehittynyt evoluutiossa; että se on paras teoria aiheesta. Ikävä kyllä tieteessä ei ole puulaakisarjaa, johon Marko kreationismeineen voisi osallistua.

\otsikko{Kirjailumonologi}
\addcontentsline{toc}{section}{Kirjailumonologi}

Mä olen viime aikoina miettinyt tota Finlandia-palkintoa. Niin ku että jos kirjailija voittaa sen, niin voiko se ottaa sen halutessaan rahana.

Ja sit on tää Tieto-Finlandia. Hankitaankohan se palkintopullo niin, että palkintoraadin jäsen menee kyselemään Sörnäisten kulmilla ihmisiltä, että Onks tietoo, ja sit sille myydään pullo Finlandiaa.

Mut oikeesti. Finlandia-voittaja valitaan niin, että on kuus finalistia, ja sit joku julkkis lukee ne ja valitsee voittajan. Eihän oikeesti kuudesta hyvästä romaanista voi sanoo, että mikä on oikeesti paras, nii se julkkis vaan valitsee suosikkinsa. Sit ihmiset ostaa sitä voittajaa ihan himona ja muut finalistit unohtuu. Että ihmiset ostaa sen yhden kirjan vaan siks, että tää julkkis tykkäs siitä enemmän ku viidestä muusta kirjasta.

Mäkin kirjotan novelleja. Aika intohimosesti vielä. Mut ei mun novellit oo mitään Finlandia-palkinto tasoo. Ehkä ennemmin Gambina-palkinto tasoo. Tai ei ehkä sitäkään, ehkä jotain kiljupalkintotasoo.

Eikä mun novelleja viitsi lukee kukaan. Mut tässä mä oon aikaani edellä. Tää on se tulevaisuuden trendi. Kirjotusharrastuksesta tulee koko ajan suositumpaa, ja omakustanteiden julkaseminen halpenee koko ajan tarvepainatuspalveluiden takia. Ja sit lukemisharrastuksen suosio laskee koko ajan. Että tulevaisuudessa kaikki kirjoittaa ihan himona ja kaikki julkasee kirjoja, mut kukaan ei lue yhtään kirjaa.

Nyt jotkut rakentaa tekoälyjä, jotka tuottaa tekstiä. Mä sanon niille, että Lopettakaa! Ihmiset tuottaa ihan tarpeeks tekstejä, eikä me tarvita enää tekoälyjä niille markkinoille. Ennemmin me tarvittais tekoälyjä, jotka lukis ihmisten kirjottamia tekstejä ku ei ihmiset ite viiti. Sit mäkin voisin sanoo, että postasin novellini Facebookiin, ja kakssataa tekoälyy luki sen ja tykkäs siitä. Ku tekoälyt voitais ohjelmoida tykkää kaikista teksteistä mitä ne lukee.

Mä menetin poikuuteni aika myöhään, ku ei naiset silleen välitä miehestä, joka höpöttää tekoälyistä. Mut mä aloin kirjottaa pornonovelleja jo ennen ku mä menetin poikuuteni. Tiedättekste millasta on kirjottaa pornoo, ku ei ihan tarkkaan tiedä, miten ne hommat käytännössä menee? Mäkin silloin pohdiskelin esimerkiks, että miten vaikee siinä on sihtailla, että saa temmin osumaan reikään.

Mut oikeesti, porno on fantasiaa. Ei pornoo kirjottaessa tartte tietää, miten ne touhut oikeesti menee. Ottaa vaan mallia muiden pornonovelleista.

Miehille pornoo voi kirjottaa niin, että ''Survaisin kookkaan mulkkuni Pinjan tiukkaan pimperoon ja aloin työntelemään melaani edestakaisin kiimasta läpimäräksi kostuneessa kolossa.''

Ja naisille pornoo voi kirjottaa niin että ''Kreivi Bimbelibölen sitkeät yritykset saivat minut sulamaan ja antauduin hänen charminsa edessä. Intohimon aallot löivät ympäri kehoani, kun hän työntyi sisääni.''

Ja sit oikeesti ne touhut on sitä, että heilastellaan yksinhuoltajan kanssa ja pistetään sen lapsi ulos leikkimään että päästään ite puuhailemaan. Ja touhut yritetään saada vietyä loppuun ennen ku se lapsi tulee hakemaan sisältä käsineitä, jotka siltä oli päässy unohtumaan.

\otsikko{Yöllä}
\addcontentsline{toc}{section}{Yöllä}

Kuu paistoi ikkunasta. Hereillä olivat enää yövartijat, rosvot, ja niin, matemaatikot. Abiturientti Jarkko valmentautui matematiikkaolympialaisiin, ja harjoitustehtäväsarjasta oli enää yksi tehtävä ratkaisematta. ''Taululla on luvut 1, 2, …, 2023. Emmi pelaa yhden hengen peliä, jossa hän valitsee…'' Jarkko ajatteli, että tehtäviin pyrittiin saamaan roolimalleja myös tytöille ja vähemmistölle.

Jarkko ajatteli Emmiä söpönä naapurintyttönä, joka jossain pyyhki ja kirjoitteli lukuja taululla pelin sääntöjen mukaan. Jarkon käsissä tehtävänanto taipui kaavaksi. Jarkko alkoi muokata kaavaa, mutta hän huomasi saaneensa parin askeleen jälkeen saman kaavan kuin alussa. Uusi yritys, ja sama toistui. Jarkko jakoi kaavan tuloksi ja alkoi muokata tulomuotoa, mutta pian hän oli taas lähtöruudussa. Kirottu kaava. Jarkko alkoi ajatella Emmiä vamppina, yön kuningattarena, joka houkutteli viattomia abiturientteja tuhoon. Mustat kiharat hiukset ja ulkonevat kulmahampaat.

''Emmi pelaa yhden hengen peliä, jossa…'' Jarkko luki tehtävänannon yhä uudestaan ideoiden toivossa. Ei ideoita. Hampaat tanassa ja mustassa seksikkäässä asussa joka pelin voittava Emmi tunki hänen mieleensä. Sitten Jarkko sai idean: Pelin tilanteesta pystyi laskemaan luvun, joka säilyi mod 9 kaikissa Emmin siirroissa. Siinä oli idea todistukselle, että Emmi häviää välttämättä.

Jarkko kirjoitti todistuksen paperille ja alkoi skannata papereita. Hän oli täpinöissään. Hän oli saanut kaikki tehtävät ratkaistua, tosin kaksi tuntia myöhässä, kun deadline oli ollut puoliltaöin. ''Anteeksi, että nämä tehtävät ovat vähän myöhässä…'' Jarkko kirjoitti sähköpostiin ja painoi Lähetä-nappia.

Kun Jarkko oli menossa yöpuulle ja vetämässä verhoja kiinni, hänen katseensa osui tavallista kirkkaampaan tähteen. Samalla kännykkä lauloi. Oli saapunut sähköposti, jossa valmentaja vastasi, ettei parin tunnin myöhästyminen haitannut. Keskellä yötä valmentajakin, toinen matemaatikko, oli hereillä.

Sängyssä Jarkko rauhoittui tehtävän ratkeamisen aiheuttamalta adrenaliinirushilta, ja alkoi lepo kohti seuraavaa päivää.

\otsikko{Tietäjien kaksintaistelu}
\addcontentsline{toc}{section}{Tietäjien kaksintaistelu}

Mies kulki vastikään jäästä vapautuneella alueella auringonnousun suuntaan, ensimmäisenä ihmisenä niillä seuduilla. Meidän maantieteemme mukaan hän oli astumassa Siperiasta Alaskaan. Samalla hän mietti maailman syntyä. Lokki oli käynyt hakemassa mutaa meren pohjasta, ja Suuri Henki oli muotoillut siitä mantereen.
\newline

\noindent
Irokeesiheimon poppamies oli pyytänyt oppipoikansa luokseen.

''Olen miettinyt'', oppipoika sanoi. ''Kuinka maailma sai alkunsa?''

''Alussa oli pelkkä meri'', poppamies vastasi. ''Sitten heräsi hengetär. Koska hänellä oli yksinäistä, hän pyysi majavan, saukon, ankan ja piisamin avukseen. Ne sukelsivat maata meren pohjasta, ja siitä maasta ne muovasivat mantereet.''
\newline

\noindent
Volgan mutkassa shamaani oli pyytänyt oppipoikansa luokseen.

''Opeta minua'', oppipoika pyysi. ''Kuinka maailma sai alkunsa?''

''Jumalan henki heräsi meren yltä'', shamaani vastasi. ''Kaikkialla oli pelkkää vettä. Niinpä jumala pyysi kuikan avukseen. Kuikka sukelsi maata meren pohjasta. Kolme kertaa sen piti hakea, että saatiin tarpeeksi maata, mutta siitä maasta jumala muovasi mantereet.''
\newline

\noindent
Joukahainen oli kuunnellut iltapuhteidensa lomassa runoja, jotka kertoivat maailmasta. Viimeiseen vuoteen hän ei ollut kuullut yhtään uutta runoa, joten hän veti sen johtopäätöksen, että hän tiesi jo kaiken. Niinpä hän voisi haastaa tietäjistä suurimman, itse Väinämöisen.

Joukahainen ratsasti Kalevalan kankahille, ja kappas, Väinämöinen tuli hevosella häntä vastaan.

''Väistä, kun olet nuorempi'', Väinämöinen sanoi.

''Tuonne suohon minunlaiseni tietäjä ei väistä'', Joukahainen sanoi. ''Väistä itse.''

''Vai että tietäjä'', Väinämöinen sanoi. ''Anna tulla, mitä tiedät?''

''Tiedän raudan synnyn, tulen synnyn, karhun synnyn, sateen synnyn, laihon synnyn…'' Joukahainen sanoi.

''Ei tuohon tarvita kummoisiakaan tietoja'', Väinämöinen sanoi. ''Mutta kerropa maailman synty.''

''Alussa oli pelkkä meri, jossa Ilmatar loikoili'', Joukahainen aloitti. ''Sotka laskeutui Ilmattaren polvelle ja muni munan. Kun Ilmatar liikautti polveaan, muna putosi ja särkyi. Munan alapuolikkaasta tuli maa ja yläpuolikkaasta taivas.''

''Tuo on se, mitä eukot kertovat lapsille'', Väinämöinen sanoi. ''Mutta partasuut tietäjät kertovat aivan erilaista tarinaa.''

''Anna tulla'', Joukahainen sanoi.

''Ilmatar heräsi meren yltä, ja koki olonsa yksinäiseksi'', Väinämöinen aloitti. ''Ilmatar pyysi sotkaa hakemaan maata meren pohjasta. Kolmesti se joutui hakemaan ennen kuin oli tarpeeksi, mutta tuosta maasta Ilmatar muotoili mantereet.''

Joukahainen tunsi olonsa tukalaksi. Väinämöisen maailman syntytarina oli niin paljon syvempi synty kuin hänen omansa. Mokoma…. sika!

Joukahainen alkoi lukea loitsurunoa, joka muuttaisi Väinämöisen siaksi. Väinämöinen mutisi jotain.

Yhtäkkiä Joukahainen huomasi olevansa suossa polun vierellä. Vähä vähältä hän upposi syvemmälle.

''Väistithän sinä lopulta'', Väinämöinen sanoi ja jatkoi matkaansa Joukahaisen ohi.

\otsikko{Himolukija}
\addcontentsline{toc}{section}{Himolukija}

Kun Ville 12-vuotiaana alkoi lukemaan scifiä, se oli hänelle tajunnanräjäyttävä kokemus. Eräässäkin scifikirjassa kerrottiin seuraava ajatusleikki: Ajatellaan valtava lokerikko, jossa on lokero jokaista ihmisen elämän hetkeä varten. Jokaisessa lokerossa on paperi, joka kertoo, mitä ihminen kokee kyseisellä hetkellä. Jos lokerot avataan aikajärjestyksessä, se vastaa normaalia käsitystämme ajankulusta. Periaatteessa lokerot kuitenkin voidaan avata missä järjestyksessä tahansa, emmekä huomaisi mitään omituista, koska myös se, mitä ihminen muistaa kulloisellakin hetkellä, on kuvattu kyseisessä lokerossa.

Tuolloin Ville eli harmaassa, arkipäiväisessä 80-luvun Suomessa, ja ylläoleva ajatusleikki ja lukuisat muut scifistä löytyneet ajatusleikit laajensivat sitä tapaa, jolla Ville hahmotti todellisuuden.

Ville jatkoi lukemista, ja lukion jälkeen hän läksi opiskelemaan filosofiaa, olihan sitä mainostettu perimmäisenä tieteenä.

Ville kuitenkin joutui huomaamaan, että filosofia lupasi enemmän kuin lunasti. Se lupasi ihmisen tietokyvyn perustan käsittelyä, mutta koska filosofian lähestymistapa oli arkiajattelu, se oli loppupeleissä hyvin sovinnaista. Ville oli kuin narkomaani. Hän jahtasi sitä elämystä, jonka hän oli saanut ensimmäisellä kerralla, lukiessaan 12-vuotiaana scifiä, mutta filosofian antama elämys oli paljon valjumpi.

Yliopiston jälkeen Ville jatkoi lukemista. Hän luki scifiä, filosofiaa, humanistisia aloja, uskonnoista, ja luonnontieteitä. Ville uskoi, että ihmisen ymmärrys ei tullut koskaan valmiiksi, vaan kasvoi ja kasvoi käsitteellisten vallankumousten myötä yhä suuremmaksi. Sellaisia syviä käsitteellisiä vallankumouksia, jollaisen scifi oli tarjonnut hänelle 12-vuotiaana ei vain tullut enää lisää. Itse asiassa, mitä vanhemmaksi Ville tuli, sitä enemmän jokainen kirja tuntui vain olevan sitä samaa jo nähtyä.
\newline

\noindent
Eräänä yönä Ville tunsi nousevansa sängystään ja kohoavansa taivaalle katon läpi. Jonkun aikaa hän matkasi ilmakehässä, kunnes hän saapui ufomiehen alukseen. Tämäkään ei ollut Villelle tajunnanräjäyttävä kokemus. Ufoabduktiot olivat ajatusleikkinä Villelle peruskauraa, lukihan hän paljon scifiä, eikä sen osoittautuminen todellisuudeksi nyt niin perustavaa laatua oleva paljastus ollut.

Ufomies oli abduktoinut Villen, koska hän tutki maapalloa ja halusi tutustua himolukijan mielenmaailmaan. Ufomies haastatteli Villeä, ja Ville kertoi, kuinka lukukokemukset tuntuivat nykyään valjuilta. Ufomies lupasi ratkaista ongelman.

Ufomies puki Villen päähän metallilieriön ja painoi punaista nappia. Yhtäkkiä Ville tajusi, mistä universumissa oli oikeasti kyse. Hän oli kuvitellut ymmärryksen laajenemisen olevan loppumatonta, mutta nyt hän tajusi lopullisen totuuden, sen kuinka joka ikinen asia universumissa liittyi kaikkiin muihin. Nyt Ville tunsi olevansa syvän äärellä.

Sitten kokemus oli ohi, ja Ville haukkoi taas henkeään ufon sisällä. Ville yritti muistella, mikä täsmälleen oli se syvällinen totuus, jonka hän oli juuri äsken tajunnut, muttei hän saanut ihan ajatuksesta kiinni. Ville oli epätoivoinen. Äsken hän oli tajunnut Totuuden, mutta nyt se pakeni.

''Et äsken tajunnut mitään maailmankaikkeudesta'', ufomies sanoi Villelle. ''Aiheutin sinulle kokemuksen syvällisestä ymmärtämisestä, eikä sellaiseen kokemukseen liity aitoa syvällistä ymmärtämistä.''

Ufomies palautti Villen tämän sänkyyn.

Sängyssä Ville mietti äsken kokemaansa. Kokemus syvällisestä ymmärryksestä oli petollinen, ja aito ymmärrys oli jotain muuta. Olihan Paavalikin saanut syvän kokemuksen Damaskon tiellä, mutta omaksunut sen seurauksena kristinuskon. Kristinusko oli oppi jonka Ville oli aikapäiviä sitten hylännyt.

Ville ajatteli, että tiedon kartuttaminen oli arkista ja vähän tylsää, mutta silti arvokasta. Jokaisesta kirjasta oppi hiukan uutta, eikä siinä ollut kyse elämyssurffailusta, vaan kun luki lukuisia kirjoja, pienet oppimiskokemukset kasaantuivat. Erehdyksestään huolimatta Ville oli toiminut lukiessaan koko elämänsä oikein.

\otsikko{Sielu}
\addcontentsline{toc}{section}{Sielu}

Ville oli juuri tajunnut, että hänellä oli sielu. Hän oli pari minuuttia kokenut asiat tavalla, joka oli mahdotonta materiaaliselle tietojenkäsittelyaparaatille. Aivot olivat vain materiaa, jossa tapahtui sähkökemiallisia prosesseja. Vaikka sellainen aparaatti kykeni inputin pohjalta tuottamaan rikastakin outputtia, sen ajattelu oli vain materian ja sähkön virtaa, johon ei liittynyt sisäisiä kokemuksia. Se, että Ville tajusi kokevansa asiat tarkoitti, että hänen mielessään oli henkinen osa, sielu.

Ville mietti, oliko hän juuri kokenut mystisen kokemuksen. Sen mukaan, mitä hän oli sellaisista lukenut, niissä ihminen tunsi olevansa yhtä kaikkeuden kanssa. Villen kokemus taas oli ollut läpeensä individualistinen. Hän oli tajunnut kokevansa asioita yksilöllisenä mielenä.

Ville mietti lapsuuttaan. Hän oli joskus ihmetellyt, ''miksi minä olen juuri minä.'' Tämä oli ollut lapsen tapa ihmetellä, miksi hänellä oli juuri hänen sisäiset kokemuksensa eikä jonkun muun ihmisen. Kokemus sielusta hänellä oli ollut siis jo lapsena. Teini-iässä hän oli hurahtanut tieteeseen ja sen myötä imenyt materialistisen maailmankatsomuksen. Sielukokemus oli feidattu pois.

Ville kauhistui tajutessaan, että hänen sielukokemuksensa oli ristiriidassa tieteen kanssa. Oliko hänestä nyt tulossa hörhö? Toisaalta materialismi ei ollut niinkään tieteen tulos vaan kaiken tieteenteon taustaoletus. Tosin se oli taustaoletus, joka oli osoittautunut äärimmäisen menestyksekkääksi. Asialle toisensa perään löydettiin materialistinen selitys. Elämän kehitys, solun toiminta, kaikki selitettävissä materialistisesti. Uusimpana tekoälyt kehittyivät huimaa vauhtia, eikä Ville nähnyt mitään syytä miksei lähitulevaisuudessa tietokone, läpeensä materialistinen tietojenkäsittelyapparaatti, pystyisi tuottamaan yhtä rikasta outputtia kuin ihminen.

Ville mietti evoluutiota. Ihmisen kehitys alkeellisesta madosta ihmiseksi tunnettiin osapuilleen. Madolla ei sanottavaa sielunelämää ollut, mutta missä vaiheessa materialistiselta pohjalta toimiva evoluutio oli pystynyt nappaamaan henkisen sielun mukaansa? Se vaikutti mahdottomalta. Ville ajatteli, että ei kai hänen sentään kreationistiksi tarvitsisi ryhtyä. Sielukokemuksessaan hän ei ollut kokenut mitään, mikä voitaisiin tulkita Jumalaksi.

Ville mietti, oliko hän kokenut juuri sen, mihin ihmiset viittasivat tietoisuudella. Tietoisuutta Ville oli tottunut pitämään käsitteenä, joka ei ollut hedelmällinen. Se saattoi tarkoittaa metakognitiota, kykyä ajatella sitä, että ajattelee, tai jotain sen kaltaista puhujasta riippuen. Nyt Villestä alkoi tuntua siltä, että puheella tietoisuudesta ihmiset hapuilivat sellaista sielukokemusta kohti, jonka Ville oli juuri kokenut.

Ylipäätänsä materialistisessa maailmanselityksessä kaikki palat tuntuivat loksahtavan paikalleen. Vain sielun olemassaolo ei sopinut siihen, mutta Villen sielukokemus oli ollut niin vaikuttava, että hän piti sielunsa olemassaoloa varmana. Miksi tämä yksi asia ei sopinut maailmanselitykseen, johon kaikki muut asiat sopivat?

Ville yritti palauttaa sielukokemuksen fiiliksiä mieleensä ja tajusi, että hän pystyi keskittymällä mieleensä saamaan tuon kokemuksen aina, kun yritti. Koko todellisuudessa tuntui Villen mielestä olevan jotain mätää.

\otsikko{Maalaus}
\addcontentsline{toc}{section}{Maalaus}

Kerran valtakunnan ykköspintaliitointellektuelli Dorn Jönner asetti galleriaan nähtäväksi abstraktin maalauksensa. Hän oli yleensä profiloitunut kirjailijana ja elokuvaohjaajana, ja mammat kävivät innoissaan katsomassa Jönnerin aluevaltausta kuvataiteen saralla. Jotain mustaa ja tummansinistä sotkua taulussa oli, ja mammojen mielestä se oli hieno, vaikkeivat he sitä ymmärtäneetkään.

Sitten Jönner ilmoitti, että maalaus ilmaisi hänen pakolaisvastaisia mielipiteitään. Iltalehtien toimittajat kyselivät Jönneriltä tarkennuksia hänen mielipiteistään, mutta Jönner vain totesi, että kaikki oli esitetty symbolisessa muodossa maalauksessa. Toimittajat pyysivät Jönneriä avaamaan maalauksen symboliikkaa, mutta Jönner vain sanoi, että oli mautonta, jos taiteilija selitteli omaa teostaan.

Seuraavana päivänä iltalehtien lööpit kuitenkin kirkuivat, että Jönnerin maalaus oli vihapuhetta. Jönneriä alettiin mustamaalata sosiaalisessa mediassa kaivellen hänen vanhoja syntejään. Kovasti suuri yleisö yritti tulkita maalausta. Vihervasemmisto tulkitsi maalauksen suorat viivanpätkät kivääripiipuiksi, jotka symbolisivat islamisaatiota, ja erään tummansinisen kaaren he tulkitsivat hirttosilmukaksi, vaikkei se aivan umpinaista lenkkiä muodostanutkaan. Maahanmuuttokriittiset puolestaan tulkitsivat alakulmassa olevan mustan röpelön haaskatuiksi verovaroiksi, tarkoittihan uudenvuodentinoissa röpelö rahaa.

Kuumaverisimmät vaativat jo Jönnerin haastamista oikeuteen kansanryhmää vastaan kiihottamisesta. Lainoppineet tutkivat asiaa, mutta joutuivat toteamaan, ettei abstraktia maalausta voida pitää lain tarkoittamana vihapuheena, kun edes sen tulkinnoista ei vallitse yksimielisyyttä. Tällöin Naisasialiitto Unioni vaati lain muuttamista niin, että Jönner voitaisiin tuomita.

Lopulta Taideteollisen korkeakoulun rehtorilta pyydettiin lausunto maalauksesta. Rehtori tutki taulua, mutta joutui myöntämään, ettei hän nähnyt siinä muuta kuin merkityksettömän sotkun. Muutenkin hän kertoi, että abstrakteja maalauksia pystyi tulkitsemaan monin eri tavoin, kyse oli katsojan ja maalauksen vuorovaikutuksesta.

\otsikko{Himalajan huipulle}
\addcontentsline{toc}{section}{Himalajan huipulle}

Kiipeän köysien varassa kallioseinä ylös. Isken kiilan kallioon ja pujotan köyden menemään siitä.

Kaikki alkoi siitä kun tajusin, että kykenen introspektiivisesti havaitsemaan mieleni olevan muutakin kuin materiaa. Oli siis ainakin yksi asia, joka ei mahtunut tieteeseen nojaavaan materialistiseen maailmankuvaan, ainakin yksi asia enemmän kuin siihen asti olin uskonut. Aloin miettiä, mistä saisin lisää tietoa henkisestä todellisuudesta. Informaatiota oli tarjolla vaikka kuinka, mutta kuinka erottaa tieto disinformaatiosta?

Uushenkisyys oli johdonmukainen ensimmäinen askel. Löysin youtubesta sarjan uushenkisten ihmisten haastatteluja. Sitten tajusin, että kaikki haastateltavat tarjosivat samaa pakettia henkisiä palveluita: Energiahoitoa, tarotia, enkelikommunikaatiota. Haastattelut olivatkin vain piilomainontaa. Ja he kertoivat kokemistaan yliluonnollisista asioista, joilla olisi voinut käydä voittamassa Skepsiksen haasteen, jos kokemukset olisivat olleet todellisia. Jos oikea yliluonnollinen olisi noin helposti tavoitettavissa, se olisi kaikkien tiedossa eikä sitä kaupiteltaisi hyväuskoisille 99,95 tunti.

Saavun kalliojyrkänteen huipulle ja alan vetää köyttä ylös. Matkaa on vielä tehtävänä.

Luin 1900-luvun vaihteen spiritualismista. Silloin kuolleiden kutsuminen takaisin elävien maailmaan oli ollut muodissa. Yhteistä kaikille näytöksille oli ollut se, että niihin aina jäi huijaamisen mahdollisuus. Yhdessäkin näytöksessä valot oli suljettu, ja vainaja oli kosketellut pimeässä yleisöä. Se, kuka vainaja oli kyseessä, oli tunnistettu hänen hajuvedestään.

Lähden kiipeämään loivaa, lumista ylämäkeä. Tie on kulkematonta, joten joudun tallomaan puolimetrisessä hangessa.

Entäs uskonnot sitten? Ne eivät tarjoa konkreettista, kouriintuntuvaa yliluonnollista vaan lähinnä lupausta yliluonnollisesta tuolla puolen. Ja ne ovat keskenään ristiriidassa. Kuinka tunnistaa se yksi totuudenmukainen uskonto lukuisten joukosta? Uskovat eivät koskaan tarjoa uskonnollisille opeilleen pitäviä perusteluja. Yksikin kristitty oli jopa kirjoittanut kirjan uskostaan, mutta perusteli siinä jumaluskoaan vain niin, että hänen maailmankuvansa tuntui täydemmältä, kun siihen lisättiin Jumala.

Luminen rinne jyrkkenee. Minun on vaikeampaa saada pitävää sijaa jaloilleni. Mutta matkanteko jatkuu.

Sitten ajattelin, että hinduilla ja buddhalaisilla on tekijän tietoa ihmismielestä. He ovat meditoineet ja jooganneet vuosituhansia. Mutta tekijän tiedosta en ole kiinnostunut. Tahdon oikeaa teoriaa, eikä hindulaisuus ole yksi oppi vaan lähinnä kokoelma oppeja. Kuinka tunnistaa lukuisista filosofisista hindukoulukunnista se, joka tarjoaa totuutta?

Yksikin tyyppi kertoi valinneensa gurunsa sillä perusteella, että tämä oli ''säteillyt'' ystävällisyyttä ja lempeyttä. Mikä ihme kriteeri tuokin on? Huijarit tasan tarkkaan osaavat antaa vaikutelman niistä luonteenpiirteistä, joiden uskovat purevan. Ja vaikka joogan harrastajat kertovat joogatessa saaduista erikoisista mielentiloista, ne eivät todista mitään. Ihminen kokee sellaisia mielentiloja joiden uskoo kuuluvan asiaan.

Lumisade sankkenee. Tarvon viimassa jyrkkää rinnettä ylös. Kauhon lunta käsillä taaksepäin, jos vaikka neljällä raajalla liikkuminen olisi tehokkaampaa.

Siellä täällä Intiassa kuulin huhuja Himalajan huipulla sijaitsevasta salatusta luostarista, jolla on hallussaan Todellinen Viisaus. Ajattelin, että ehkä kaikkien hyväuskoisten, huijareiden ja helppoheikkien joukossa on sittenkin yksi taho, jolla on tietoa oikeasta henkisestä todellisuudesta, oikeasta yliluonnollisesta. Niinpä lähdin etsimään tuota luostaria.

Saavun Himalajan huipulle. Kuljen omituista kajastusta kohti lumipyryssä. Kajastus suurenee lähestyessäni sitä, ja lumisade laantuu. Huomaan seisovani luostarin näköisen rakennuksen porttien ulkopuolella. Se säteilee yliluonnollista valoa.

\otsikko{Syrjäytyneet}
\addcontentsline{toc}{section}{Syrjäytyneet}

''Mites sun kirjaprojektilla menee?'' Petri kysyi.

''Hyvin ja huonosti'', Ville vastasi.

Ville kirjoitti kirjaa surreaaliluvuista ja kombinatorisista peleistä. Matematiikan sivupolut kiinnostivat häntä. Tavallisten lukujen lisäksi surreaaliluvut sisälsivät äärettömän suuria ja infinitesimaalisen pieniä lukuja. Niillä oli yhteys tietynlaisten kahden pelaajan pelien matemaattiseen analyysiin.

''Mikä osa on mitäkin?'' Petrin jatkokysymys kuului.

''Kirjoittaminen edistyy hyvin, ja olen innostunut projektista'', Ville sanoi. ''Mutta kustantajat eivät ole kiinnostuneet. Matematiikkaa käsittelevät tietokirjat eivät kuulemma myy.''

''Mä en varmaan ymmärtäis siitä mitään'', Petri jatkoi.

''Äläs sano'', Ville sanoi. ''Kirja on suunnattu suuren yleisön matemaattisesti sivistyneelle osalle.''

''Mulla jäi lukiokin kesken'', Petri sanoi.

Villellä itsellään oli tohtorintutkinto matematiikasta, ja nuorena hän oli suunnitellut tutkijanuraa. Kuitenkin oli paljastunut, että yliopistomatemaatikkokulttuuri oli pönöttämistä Tärkeiden Asioiden äärellä, ja tutkijalle, joka tahtoi tutkia kuriositeetteja älyllisen uteliaisuuden itsensä vuoksi ei sijaa löytynyt.

''Eiks se sun kirja ollu jotain rebel-matematiikkaa?'' Petri kysyi.

''Kaikki esittelemäni tulokset on saatu matemaatikkojen keskuudessa yleisesti hyväksytyillä menetelmillä'', Ville sanoi, ''mutta kirjassa esittelemääni teoriaa ei pidetä merkittävänä.''

Ville jatkoi: ''Mun mielestä sen, että tekee hauskaa matematiikkaa ei tarvitse merkitä älyllisestä integriteetistä joustamista.''

''Miks sä sen opettajanduunin lopetit?'', Petri kysyi.

Ville oli tutkijanuran romututtua kokeillut epäpätevänä yläasteen ja lukion matematiikan opettajana.

''Naisvaltaisella työpaikalla se sosiaalinen peli oli ihan uskomatonta'', Ville sanoi. ''Jatkuvaa selkäänpuukotusta. Ei sitä jaksanut.''

Villen mielenkiinnon kohde oli matematiikka, ei sosiaalinen kanssakäyminen, ja erityisesti yläasteelaisten kanssa jälkimmäinen oli korostunut, kun oppilailla oli ties mitä ongelmia.

''Oleksä ajatellut omakustannevaihtoehtoa sun kirjalle?'' Petri kysyi.

''Ei ole rahaa'', Ville vastasi.

Sekä Ville että Petri elivät peruspäivärahalla, eikä sillä tuhansien eurojen omakustanteita kustannettu.

''Mites sun oma kitaransoitto sujuu?'' Ville kysyi.

''Vähänhän se syö miestä, kun on harjoitellut ikänsä, eivätkä levy-yhtiöt ole kiinnostuneita'', Petri sanoi.

Petri oli 15-vuotiaana innostunut Yngwie Malmsteenista, ja siitä lähtien alkanut harjoittelemaan kitaransoittoa kahdeksan tuntia päivässä. 17 vuodessa hänen tekniikkansa oli hioutunut erinomaiseksi, ja hän pystyi tiluttamaan äärimmäisen nopeasti.

''Ehkä joku tanssiorkesteri vois palkata sut?'' Ville kysyi.

''On mua pyydettykin sellaisiin'', Petri sanoi. ''Mutta en halua tinkiä omasta tyylistäni.''

Tanssiorkestereissa soitettiin suht helppoja kappaleita, ja Petriä kiinnosti enemmän tilutus, nopea ja tekninen sooloilu.

''Mut mä olen laittanu mun biisejä nettiin'', Petri sanoi. ''Ja on joku ladannutkin niitä.''

Paikalle saapui Petrin kaveri Markus.

''Markus on kirjailija'', Petri esitteli Villelle.

''Mitä sä kirjoitat?'' Ville kysyi.

''Ideapainotteista scifiä'', Markus vastasi. ''Stanislaw Lemin ja Greg Eganin hengessä.''

''Myykö sellainen?'' Ville kysyi.

''Älyllinen scifi ei myy, kun kirjoja lukeva yleisö koostuu nykypäivänä lähinnä mummoista'', Markus vastasi. ''Että ihan omakustanteena olen julkaissut, mutta ei ne ole juurikaan kaupaksi menneet.''

''Eiks omakustanteiden julkaiseminen ole hirvittävän kallista?'' Ville kysyi. ''Ooksä joku hirveän rikas?''

''Ihan peruspäivärahalla elän'', Markus sanoi. ''Mutta nykyään on tarvepainatuspalveluita. Kirjoja painetaan yksittäiskappaleina sitä mukaa kun niitä tilataan. Sellaisen kautta voi kirjan julkaista parilla kympillä.''

Ville ilahtui tästä kommentista. Siinä oli keino, jolla hän voisi julkaista oman matematiikan kirjansa. Ei se välttämättä paljoa myisi, mutta tärkeämpää oli saada hengentuotteensa julki.

\otsikko{Totuus}
\addcontentsline{toc}{section}{Totuus}

Mikäkö on minusta totuus? No vaikkapa se, että tässä on minun käteni. Nyt luulette minun tarkoittavan jotain sellaista, että pystyn omin käsin raivaamaan tieni maailmassa. Ei sinne päinkään. Viittasin vain siihen kiistämättömään tosiasiaan, että tässä on minun käteni. Vai onko joku sitä mieltä, että olen erehtynyt, ja tässä onkin minun jalkani? Ei kukaan voi vakavissaan olla sitä mieltä.

Totuus on juuri tällaista. Pieniä, kiistämättömiä tosiasioita. Kuten se, että tuossa on pöytä. Jos joku on eri mieltä, kulkekoon seinän viertä huoneen tästä nurkasta tuohon. Vaikka hän kuinka uskoisi, että tuossa ei ole pöytää, hän törmäisi matkalla pöytään ja eteneminen keskeytyisi.

Totuus ei ole mikään suuri yksittäinen periaate, joka kertoo, mistä kaikessa elämässä on kyse. Eikä henkilön oma totuus ole myöskään mikään härkäpäisesti kiinni pidetty suosikkiuskomus, jota tietämättömät nykyään kutsuvat omaksi totuudeksi. Sellaiset uskomukset eivät ole totuutta nähneetkään. Totuus koostuu pienistä, kiistämättömistä tosiasioista. Ja kun niitä kootaan hirvittävän suuri määrä yhteen, syntyy tieteellinen maailmankuva.

\otsikko{Pecyatixalin morsian}
\addcontentsline{toc}{section}{Pecyatixalin morsian}

Olen Pecyatixalin morsian. Pecyatixal on kansamme jumala, ja minut omistettiin hänelle kahdeksanvuotiaana. Pääsin tuolloin asemaan, josta jokainen pikkutyttö kansassamme haaveilee.

Vietän päivät temppelissä muiden Pecyatixalin morsianten kanssa. Meitä on yksi joka ikäluokkaa, aina kuusitoistavuotiaaseen saakka. Kuusitoistavuotiaana menen Pecyatixalin luokse ja otan roolini hänen vaimonaan. Haavailen usein siitä, kuinka auvoisaa elämäni on sitten joskus.

Nyt päivämme kuluvat yleellisyydessä. Saamme hajustettuja kylpyjä ja parasta ruokaa. Tosin meidän pitää kuntoilla päivittäin, että kehomme säilyvät Pecyatixalin arvoisina. Vain pojat on meiltä kielletty, mutta se ei haittaa. Meille on luvassa jotain ihmispoikia parempaa.
\newline

\noindent
Astun lavalle parhaimpiini puettuna. Kansa hurraa.

Aloitan papin kanssa vuoropuhelun. Hän edustaa Pecyatixalia.

''Tule, tule, morsiameni, astu kukkakedolle kanssani.''

''Tulen, tulen, herrani, omistan itseni sinulle.'' Tutut sanat virtaavat suustani. Olen opetellut niitä koko elämäni tätä hetkeä varten.

Vuoropuhelu jatkuu, ja lopulta riisun yläruumiini paljaaksi ja asetun selälleni alttarille. Nyt se tapahtuu. Pääsen rakkaani luokse, eikä rakkaani ole kuka tahansa vaan jumala. Käteni sidotaan alttarissa oleviin renkaisiin.

Pappi ottaa veitsen ja viiltää rintaani. Kaamea kipu täyttää tajuntani. Tätä en ollut odottanut. Luulin, että Pecyatixalin luokse meneminen olisi auvoa, mutta en pysty kivultani ajattelemaan. Pappi viiltää rintaani yhä uudelleen.

{\em Pappi nosti sykkivän sydämen neidon rinnasta ja näytti sitä yleisölle. Kansa hurrasi, kun pappi laittoi irroitetun, yhä vaimenevasti sykkivän sydämen uhrimaljaan.}
\newline

\noindent
Kuljen valkeassa tunnelissa. Jossain kaukana tunnelin päässä häämöttää kirkkaus, ja kuljen sitä kohti.

Lopulta saavutan kirkkauden, ja seuraavassa hetkessä huomaan makaavani alasti ylellisellä sängyllä. Silkkiä, kultakirjailuja, jalokiviä. Pitkä, lihaksikas mieshahmo saapuu huoneeseen. Tiedän hänen olevan Pecyatixal. Hän tulee päälleni ja suutelee minua. Tätä hetkeä olen odottanut koko elämäni. Seuraavassa hetkessä Pecyatixalin kädet ovat kaikkialla kehollani. Rinnoillani, lanteillani, hiuksillani. Hengitykseni tihenee ja alapääni kostuu.

Seuraavassa hetkessä Pecyatixal työntyy sisääni. Se sattuu, mutten koskaan ole kokenut mitään niin ihanaa.

Yö on täynnä autuutta. Aamulla olen onnellinen. Elämäni on saanut uuden, ihanan käänteen. Olin odottanut Pecyatixalin rakkautta, mutta en ollut pystynyt kuvittelemaan, kuinka ihanaa se on. Minut ohjataan haaremiin.
\newline

\noindent
''Ayahasa, sinä menet ensi yöksi Pecyatixalin seuraksi'', Perduaha sanoo. Olin ystävystynyt Ayahasan kanssa, mutta nyt hän pääsee nokkimisjärjestyksessä minun ylitseni.

Perduahasa jatkaa minulle: ''Aynailua, sinä voit mennä Heuatian ja Guinoan seuraan.''

Heuatia ja Guinoa ovat pahnanpohjimmaisia nokkimisjärjestyksessä, ja nyt minä kuulun ilmeisesti samaan joukkoon. Kyllähän minä olin tiennyt, että Pecyatixalille valitaan uusi morsian vuosittain, mutta olin silti odottanut, että saisin Pecyatixalin itselleni.

Mitä vielä, olen viettänyt hänen kanssaan vain yhden yön, ensimmäisen. Muuten elämäni on odottamista haaremissa, uuden yön odottamista, joka ei koskaan toteudu. Kaipaan Pecyatixalin kosketusta, mutta Perduaha ja hänen toverinsa eivät koskaan valitse minua.

Viisisataa vuotta kansani on antanut uuden morsiamen Pecyatixalille vuosittan, ja kaikki viisisataa ovat haaremissa. Me emme vanhene. Ensimmäisistä vaimoista on tullut puolijumalia, ja he päättävät, kuka viettää yönsä Pecyatixalin kanssa. Yleensä he jakavat vuorot keskenään päästäen hänen luokseen aina silloin tällöin jonkun muun suosikeistaan.

\otsikko{Matemaatikolle todellisuus näyttäytyy eri tavalla}
\addcontentsline{toc}{section}{Matemaatikolle todellisuus näyttäytyy eri tavalla}

Joskus kun seison tai makaan ajatuksissani, ryhdyn vaistomaisesti trianguloimaan. Kun olin juuri tupakalla, katseeni kiinnittyi kahteen lyhtypylvääseen ja puuhun. Ajattelin miltä sellainen maassa oleva kolmio näyttäisi, jonka kärjet olisivat niissä paikoissa, joissa nuo kolme objektia koskivat maata. Sitten otin tuon kolmion sivun ja vielä yhden puun. Ajattelin kolmion, jonka sivu tuo sivu oli ja kolmas kärki oli valitsemani puu. Sitten ajattelin sitä nelikulmiota, jonka nuo kaksi puuta ja kaksi lyhtypylvästä muodostivat ja jaoin sen mielessäni kahdeksi kolmioksi eri tavalla kuin aiemmin; on tosiaan kaksi tapaa jakaa nelikulmio kahdeksi kolmioksi.

Toisinaan trianguloin sitä aluetta jolla seison, ja sen jälkeen varon astumasta kolmioiden sivujen päälle; astun vain kolmioiden sisään. Esimerkiksi taloyhtiömme tupakkapaikalla on maassa asvalttia noin metri kertaa kolme metriä lämpäreenä. Minulla on tapana ajatella tuon lämpäreen nurkkiin metri kertaa metri neliöt, joista kummankin jaan diagonaaleilla kahdeksi kolmioksi. Sitten vielä jaan yhden kolmion kummastakin neliöstä kahdeksi pieneksi kolmioksi neliön diagnaalin puolikkaalla. Sen jälkeen kuljen edestakaisin tupakkapaikalla astumatta kolmioiden sivujen päälle.

Matematiikan väitöskirjani tein differentiaalimonistojen ekvivariantista trianguloinnista eli monistojen jakamisesta kolmioihin ja kolmioiden korkeampiulotteisiin vastineisiin, muunmuassa tetraedreihin, ja vielä niin, että jako oli symmetrinen annetun symmetriajoukon suhteen. En muista, trianguloinko ympäristöäni ennen väitöskirjaprojektia, mutta väitöskirjan valmistumisesta on nyt kaksikymmentä vuotta, ja trianguloin yhä.

Toisinaan jaan ympäristöä nelikulmioihin. Makuuhuoneeni tapetissa on täpliä, jotka kärkinä voi kuvitella kärjellään seisovia neliöitä. Usein maatessani sängylläni ajatuksissani kuvittelen tapetin jaetuksi noihin neliöihin. Eilen tulin vahingossa jakaneeni sen suunnikkaisiin, jotka koostuivat kahdesta vierekkäin olevasta neliönpuolikkaasta. Minua alkoi ihmetyttämään, miksi neliöt näyttävät niin litteiltä ja miksi niiden lävistäjät eivät ole vaakasuorassa. Minulla kesti varmaan viisi minuuttia ennen kuin tajusin, että olin muodostanut suunnikkaita kahdesta vierekkäin olevasta neliönpuolikkaasta, ja että tosiaan on useampi tapa jakaa seinä nelikulmioihin täplät kärkinä.

\otsikko{Neandertalilaistyttö}
\addcontentsline{toc}{section}{Neandertalilaistyttö}

Han oli vaeltanut vuosia arolla tapaamatta muita ihmisiä ja pääsemättä parittelemaan. Joskus hän oli miettinyt, pitäisikö yrittää paritella eläinten kanssa, mutta silloin hänen isänsä kertomat tarut olivat tulleet mieleen. Sapelihammastiikeri oli syntynyt, kun Jam, Hanin suvun kantaisä oli paritellut mammutin kanssa ja susi oli syntynyt, kun Jam oli paritellut villihevosen kanssa. Kaikki muutkin ihmisille haitalliset eläimet olivat saaneet alkunsa samoin.

Hania vastaan tuli nuori nainen, lyhyt ja roteva. Naisella oli karkeat kasvonpiirteet, silmät syvällä kuopissa ja iso nenä. Asuna naisella oli vain talja, jota ei ollut leikattu ja ommeltu kuten Hanin omia vaatteita. Kaikesta huolimatta Hania houkutti paritella naisen kanssa. Naisen kroppa kuitenkin vaikutti aika samalta kuin ihmisten kropat, hiukan rotevampi vain.

''Hei'', Han sanoi. ''Minä olen Han. Kuka sinä olet?''

Nainen viittilöi ja äänteli jotain vastaukseksi. Joskus Han oli tavannut muiden sukujen edustajia. Heitä ei pystynyt ymmärtämään, koska he puhuivat eri kieltä kuin Han.

Han jatkoi naisen jututtamista, ja nainen äänteli vastaukseksi. Lopulta Han tuli siihen tulokseen, että naisella ei ollut omaa kieltään, vaan hän äänteli kuten eläimet. Hania kuitenkin houkutti paritella naisen kanssa, olihan taukoa siinä hommassa ollut vaikka kuinka. Mutta puhumattomuus, karkeammat kasvonpiirteet kuin ihmisillä, alkeellinen vaate… Laskettiinko hänen edessään oleva olento ihmiseksi vai eläimeksi?

\otsikko{Opintopiiri}
\addcontentsline{toc}{section}{Opintopiiri}

Liitutaululla oli kuva kappaleesta, vaikkapa puukappaleesta, jossa oli neljä reikää. ''Ja näitä neljää reikää vastaa tämän avaruuden homologiaryhmässä neljä generaattoria'', Markus sanoi. Topologiassa kaikkia käsiteltyjä objekteja sanottiin avaruuksiksi. Paitsi avaruuksia, ne saattoivat olla fyysisiä kappaleita, tai sitten jotain abstraktia.

''Vitun hienoa'', Arttu kommentoi. ''Kaikki tuo useamman tunnin teoria, ja sitten saadaan tulos, että tuossa kappaleessa on neljä reikää. Näkeehän sen muutenkin.''

Arttu oli fysiikanopiskelija, joka oli tullut matematiikanopiskelijoiden opintopiiriin. Markus puolestaan ajatteli, että vaikka neljä reikää näki geometrisella intuitiolla, matemaattisen määritelmän antaminen reiälle oli hankalaa. Reikä oli tyhjyyttä, ja kuinka määritellä jokin, joka ei ollut mitään? Homologiateoria onneksi pelasti. Jokaiseen topologiseen avaruuteen voitiin liittää homologiaryhmä, jonka piirteet vastasivat avaruuden reikärakennetta.

Markuksella oli aspergerin syndrooma, ja Artun vihamielinen kommentti sai hänet lukkoon. Markus vain ajatteli, että Arttu tuntui aina kyseenalaistavan kaiken, mitä hän sanoi.

Onneksi Katri tuli pelastamaan: ''Tuossa tapauksessa neljä reikää näkee helposti, mutta varmaan jos avaruudet ovat monimutkaisempia, homologiaryhmä kertoo jotain, joka ei ole ilmeistä.''

Markus kokosi itsensä ja piirsi liitutaululle kuvan toruksesta, munkkirinkilän pinnasta. ''Laskin toruksen homologiaryhmät, ja ne menee niin, että ensimmäinen homologiaryhmä on $Z \times Z$, ja toinen homologiaryhmä on $Z$.''

Arttu sanoi: ''Tosi hieno reiän määritelmä sulla. Kolme generaattoria, etkä sä saa toruksesta mitenkään löydettyä kolmea reikää.''

Tähän kommenttiin Markus oli valmistautunut vastaamaan. ''Homologiateoria voidaan nähdä reiän käsitteen eksplikaationa. Tavallisissa tapauksissa se antaa reikien määrän, mutta tällaisissa erikoisemmissa tapauksissa, joissa intuitio ei anna selkeää vastausta, se yleistää systemaattisella tavalla selkeitä tapauksia.''

Markus oli ylpeä, kun oli pystynyt vastaamaan Artun mitätöintiin. Ehkä vastaus keräisi hyvää karmaa Katrin silmissä. Markus katsoi Katria ja ajatteli, kuinka viehättävä tämä olikaan polkkatukassaan.

''Mä en tommosiin systemaattisiin eksplikaatioihin usko'', Arttu vastasi. Sanoissa systemaattisiin ja eksplikaatioihin hän matki Markuksen lievää ässävikaa.

Markus ajatteli, että kiusaajille oli turha sanoa vastaan. Se oli häviävä taistelu. Joskus hän oli kuvitellut, että kiusaamisen saisi loppumaan riittävän nokkelilla vasta-argumenteilla, mutta todellisuudessa kiusaajalle tuollainen vasta-argumentti oli vain aihe uuteen haukkuun.

Markus ajatteli, että topologiassa asiat olivat sotkuisia. Kappale miellettiin kaikkina sen avaruuspisteinä sekä niiden sellaisina joukkoina, jotka eivät sisältäneet yhtään reunapistettä. Pisteitä oli ääretön määrä äärettömän tiheässä, samoin reunaa sisältämättömiä joukkoja. Se oli yksinkertaisellekin kappaleelle varsinainen kaaos. Kun avaruuteen liitettiin homologiaryhmä, se pelasti tilanteen. Homologiaryhmän rakenne vastasi avaruuden tiettyjä piirteitä, ja sen rakenne oli niin yksinkertainen, että se yleensä kyettiin analysoimaan.

Katri otti puheenvuoron: ''Markus, toi torusjuttu on mielenkiintoinen. Jatka vain.''

Markus piirsi jotain taululle ja jatkoi: ''Kleinin pullon ensimmäinen homologiaryhmä on $Z \times Z_2$. Sieltä siis löytyy nollasta eroava alkio, joka kerrottuna kahdella on nolla.''

Katri sanoi: ''No niin, Arttu. Siinä sulle tulos, jota sun geometrinen intuitio ei kerro.''

''Yks hassu alkio'', Arttu murahti. ''Mitä sitten?''

Toisin kuin topologisessa avaruudessa, homologiaryhmässä oli määritelty laskutoimituksia, yhteenlasku ja kokonaisluvulla kertominen. Näin homologiaryhmän liittäminen avaruuteen muutti epämääräiset pistejoukkokysymykset algebrallisiksi kysymyksiksi, jotka käsittelivät laskutoimituksia.

Markus ajatteli, että hän oli hiukan ihastunut Katriin. Kuinka otettaisiin selville, oliko Katrilla valmiiksi poikaystävää ja oliko hän kiinnostunut Markuksesta silleen? Markus ei tiennyt.

Markuksen ajatus jatkui. Homologiateoria oli keino muuttaa epämääräiset topologian kysymykset algebran kysymyksiksi, joihin sai helposti otteen, mutta keinoa muuttaa sotkuiset ihmissuhteita koskevat kysymykset helpommin hahmotettaviksi kysymyksiksi ei ollut. Normaalit ihmiset hanskasivat ihmissuhteet intuitiolla, mutta asperger-tapauksena Markukselta nimenomaan puuttui sosiaalisiin tilanteisiin liittyvä intuitio.

\otsikko{Dominabot}
\addcontentsline{toc}{section}{Dominabot}

Jukka oli turhaan etsinyt dominoivaa naista kokoaikaiseen parisuhteeseen sadomasokismipalstoilta. Noissa ympyröissä oli niin paljon enemmän miehiä kuin naisia, että Jukalla ei ollut mitään mahdollisuutta. Sitten Konevitsa Oy otti yhteyttä Jukkaan ja kysyi, haluaisiko Jukka testata domina-androidia vuoden ajan.

\begin{description}
\item[Edustaja:] Eli siis täysiaikaiseen parisuhteeseen vuoden ajaksi. Pystymme kustomoimaan botin mieltymystesi mukaan. Eli yleisiä suuntaviivoja, millainen haluaisit botin olevan?
\item[Jukka:] Sellainen, joka pitää itsestäänselvänä, että se saa tahtonsa läpi ja pitää huolta, että niin myös käy. Mutta lempeyttä pitää äänessä olla. Ei mitään solvauksia.
\item[Edustaja:] Osaamme tehdä androideista nykyään ihmistä älykkäämpiä. Kuinka älykäs haluaisit sen olevan?
\item[Jukka:] Tosi älykäs niin, että se pystyy kumoamaan vastaväitteeni autoritatiivisen järkevästi. Vihaan tyhmiä ihmisiä, jotka ovat eri mieltä minun kanssani härkäpäistä tyhmyyttään.
\item[Edustaja:] Entä fyysinen puoli? Millaisesta kidutuksesta tykkäät?
\item[Jukka:] Pidän siitä, kun minua piiskataan. Tahdon, että domina taittaa minut polvelleen ja piiskaa pyllyäni. Sitä voi käyttää minun rankaisemiseeni kun teen jotain väärin. Ihon läpäisemistä, piikillä pistämistä ja viiltelyä, en hyväksy. Mutta ei pelkkää piiskaamista, koska se käy yksitoikkoiseksi. Tahdon kaikkea muutakin vastaavaa kiusaamista.
\item[Edustaja:] Entä seksi?
\item[Jukka:] Tahdon, että se ei pidä minua oman pillunsa arvoisena, eikä myöskään anna minun runkata itse itseäni. Tahdon, että se kontrolloi sitä, kuinka usein antaa minun laueta ja runkkaa minut, mutta vain hitaasti ja harvoin, ehkä kerran viikossa tai kahdessa.
\item[Edustaja:] Millaisia asioita tahdot botin pakottavan sinut tekemään?
\item[Jukka:] Elämäni on repsahtanut, joten domina voisi pitää huolta, etten ryyppää liikaa. Ja pidän, kun domina pakottaa minut tekemään kotitöitä, tiskaamaan ja sen sellaista. Ja sitten domina voisi pistää minut palvelemaan itseään, kaatamaan viiniä ja sensellaista.
\item[Edustaja:] Pitää sitten asentaa sinun malliisi hikirauhaset, että se tuottaa likapyykkiä sinun pestäväksesi. Entä luonne noin ylipäätänsä? Tahdotko sen esimerkiksi suuttuvan?
\item[Jukka:] Ei mitään raivokohtauksia, tahdon sen olevan tyynen itsevarma. Mutta empatia on tärkeä niin, että se osaa suhtautua minun kärsimykseeni sen käsissä myötätuntoisesti.
\item[Edustaja:] Selvä. Entä ulkonäkö? Saamme androideista nykyään aivan aidon ihmisen oloisia.
\item[Jukka:] Amatsoni. Minua kymmenen senttiä pidempi, normaalivartaloinen, mieluummin muodokas kuin lihaksikas, mutta minua vahvempi niin, että se voi laittaa minut fyysisesti ruotuun. Tummaverikkö.
\item[Edustaja:] Entä pukeutumistyyli?
\item[Jukka:] Jotain sisäoppilaitoksen opettajattaren tyyliä 1900-luvun alkupuolelta. Valkoinen kauluspaita, pitkä tumma hame…
\item[Edustaja:] Kiitos, tässä kaikki kysymykset tällä erää. Seuraavaksi kirjoitamme yksityiskohtaisen kuvauksen androidista, joka täyttää edelliset toiveesi. Luettuasi sen voit vielä vaikuttaa yksityiskohtiin.
\end{description}

\otsikko{Caesarion}
\addcontentsline{toc}{section}{Caesarion}

Katson Kleopatran rintakuvaa Wikipediasta. Kuinka viehättävä. Olen kaukorakastunut tuohon hallitsijattareen, mutta toivon kaukorakkauden saavan kohta täyttymyksensä. Olen nimittäin rakentanut aikakoneen. Voin tehdä yhden kahden tunnin matkan tapaamaan rakkauteni kohdetta. Onneksi Kleopatra on helleenisuvun jälkeläinen niin olen voinut opetella hänen kielensä, muinaiskreikan. Muinaisegyptin ääntämyksestä ei nimittäin ole säilynyt varmaa tietoa.

Menen autotalliini. Siinä se on, puhelinkoppi, jonka sisällä ajassa matkustamisen mahdollistava mekanismi on. Puhelinkopin hankkiminen oli työn ja tuskan takana näin kännykkäaikana, mutta tyylistä täytyy pitää kiinni.

Rakentaessani aikakonetta olen joutunut kehittämään aikamatkustuksen teoriaa, ja determinismi on päivän sana. Menneisyyden muuttaminen on mahdotonta. Jos onnistun matkustamaan ajassa, se johtuu siitä, että minun on alun perin kuulunutkin tehdä aikamatka. Siitä ei ole jäänyt jälkeä historiankirjoihin, joten aikamatka vaikkapa keskelle Alexandrian toria epäonnistuisi varmasti, koska onnistuessaan siitä olisi jäänyt tietoja.

Kleopatran palatsin sopukoihin voin matkata salaa. Asetan aikakoneeseen määränpääksi tuon paikan ja vuoden 48 eaa. syksyn. Toivottavasti en saavu keskelle Kleopatran ja Julius Caesarin lemmentouhuja, mutta se riski on otettava. Painan punaista nappulaa, ja puhelinkoppi, minä sen sisällä, siirtyy hyperavaruuteen.
\newline

\noindent
Kun astun ulos puhelinkopista, olen suuressa huoneessa, jonka keskellä on kylpyamme. Lattia on valkoista marmoria, ja seinät on koristeltu hieroglyfein. Vartijat ympäröivät kylpyammetta selin siihen, ja naisorjat kaatavat ammeeseen kukkia amforoista.

Kylpijä kääntyy minuun päin ja tunnistan hänet. Kleopatra! Musta, tuuhea peruukki, suuri nenä, kapeat kasvonpiirteet. ''Kuka rohkenee häiritä kylpyäni!'' Kleopatra sanoo. ''Kuinka pääsit tänne?'' Ajattelen, että tämä onnistui yli odotusten.

''Kunnioitettu Kleopatra!'' aloitan. ''Tämä on suuri kunnia. Olen aina tahtonut tavata sinut, ja nyt toiveeni toteutuu. Tulin tuolla laitteella.'' Viittaan puhelinkoppiin.

Klepatra nousee kylpyammeesta. ''Itse asiassa pidän röyhkeydestäsi. Se on osoitus miehekkyydestäsi, ja olet vielä taikuri.''

Kleopatra lähestyy, ja katson hänen solakkaa, alastonta vartaloaan, jota vesipisarat koristavat. Hipiä ei ole niin tumma kuin luulisi, hän on tosiaan kreikkalaista sukua. Kleopatra kietoo kädet kaulaani ja suutelee.

Ajatukseni alkavat raksuttamaan. Olin epähuomiossa asettanut saapumisaikani yhdeksän kuukautta ennen Caesarionin, Kleopatran pojan, syntymää. Jos rakastelemme, minusta voi tulla Caesarionin isä. Ei siinä mitään, mutta Caesarion murhataan seitsemäntoistavuotiaana. Nyt olen saamassa kaukorakkauteni täyttymyksen, mutta sen hinta on se, että poikani joutuu salamurhaajan uhriksi ennen täysi-ikäisyyden saavuttamista.

Tönäisen Kleopatraa kauemmaksi. En halua poikani ennenaikaista kuolemaa. Hankkikoon Kleopatra Caesarionin Julius Caesarin tai jonkun muun kanssa.

''Kuinka julkeat torjua minut!'' Kleopatra huutaa kiukusta punaisena. ''Vartijat, ottakaa hänet kiinni.''

Yksi vartija sulkee tieni aikakoneelle, ja neljä muuta lähestyy minua. Ensimmäisenä lähestyvän saan kampattua, ja kun hän kaatuu, hänen panssareistaan kuuluu melkoinen ryminä.

Juoksen ympäri huonetta vartijat perässäni. Kleopatra huutaa haukkuja vartijoille.

Yhtäkkiä ovelta kuuluu: ''Mitäs täällä melutaan?''

Kaikki kääntyvät katsomaan ovelle, ja siinä on Julius Caesar. ''Tiedän, etten saisi häiritä kylpyäsi'', Caesar sanoo Kleopatralle, ''mutta kuljin ohi, ja täältä kuului melua, joten päätin tulla katsomaan.''

Kleopatra osoittaa minua: ''Tuo mies on tunkeilija palatsissani.''

''Ettei vain olisi rakastajasi'', Caesar sanoo ankarasti.

Kaikkien huomio on Kleopatran ja Caesarin draamailussa, joten tajuan mahdollisuuteni tulleen. Ryntään aikakoneelle ja painan paluunappia.
\newline

\noindent
Kun olen päässyt omaan aikaani mietin, teinkö oikean ratkaisun torjuessani Kleopatran. Olin tähän korviani myöten ihastunut, ja lemmenhetki oli tarjolla. Isänrakkaus on minussa kuitenkin niin suurta, että en halua poikani kuolevan seitsemäntoistavuotiaana salamurhaajan kuristamana. Toisaalta Kleopatra varmaan halusi rakastella kanssani pelkästään siksi, että hän saisi lapsen, jota hän voisi väittää Julius Caesarin lapseksi. Caesarin huono hedelmällisyys kun oli tunnettu tosiasia.

Katson Caesarionin Wikipedia-sivua. Kenenhän kanssa Kleopatra päätyi hankkimaan hänet?

\otsikko{Väikkäröintiä}
\addcontentsline{toc}{section}{Väikkäröintiä}

Sokrates sanoi, että jos ihminen tietää, mikä on oikein, hän myös väistämättä toimii oikein. Se ei päde minuun. Tiedän hyvin, että minun olisi tehtävä matematiikan väitöskirjaani, mutta en vain saa tehtyä sitä. Olen nokkela keksimään matemaattisia todistuksia. Sitä vastoin matemaattisen tekstin lukeminen on minulle vaikeaa. Usein lukiessani matematiikkaa skippaan todistuksen ja mietin todistuksen itse. Nyt minun pitäisi omaksua sata sivua tausta-asiaa väitöskirjaani varten, josta sitten muokkaisin oman tulokseni. Lukeminen ei vain suju. Sen sijaan tapan aikaa matematiikanlaitoksen opiskelijahuoneessa, angstaan epätoivoisena ja istun yhdentekevillä kursseilla seuraamatta opetusta, koska sillä saa luotua illuusion, että teen jotain oppimiseni hyväksi.

Sokrates vastaisi minulle, etten vain ole kunnolla sisäistänyt sitä, että väitöskirjan tekeminen on minulle oikein. No true scotsman -virhepäätelmä. Tuolla argumentilla ''oikea tieto johtaa oikeaan toimintaan'' -periaatteesta tulisi tautologia, kun väärä toiminta voitaisiin aina selittää tiedon sisäistämisen puutteeksi.

Antiikin moraali oli herramoraalia. Arvostettiin sellaisia hyveitä kuin viisaus, rohkeus ja itsekuri. Niiden avulla ihminen pystyi saavuttamaan asioita itselleen. Olen vankkumaton herramoraalin kannattaja. En vain pysty elämään ihanteitani todeksi. Minulta ei löydy riittävästi itsekuria itseni matemaattiseen sivistämiseen.

Nykyajan moraali on orjamoraalia. Ihmisiä vaaditaan eettisin perustein luopumaan omastaan muiden hyväksi. Nietzschen mukaan siirtymä herramoraalista orjamoraaliin tapahtui antiikissa kristinuskon omaksumisen myötä. Nyt olemme parikymmentä vuotta luopuneet kristinuskosta, mutta herramoraali vain ei ole palannut. Kouluissa oppimistulokset heikkenevät, koska oppilailta ei saa vaatia opiskelua, viisauden kartuttamista itsekurin avulla. Minullekin opintosuoritusmerkinnät niistä yhdentekevistä kursseista juoksevat pelkän läsnäolon perusteella.

Nykyihminen ei enää saavuta mitään. Kiistellään vain siitä, ovatko ihmisryhmien edut tasapainossa, eikä kukaan tee enää mitään suurta välittämättä etujen tasapainosta. Nykyihmisen pitää saada identifioitua miksi tahansa, vaikka saavutukset eivät tukisi identiteettiä. Minäkin voisin väittää olevani matemaatikko, vaikka todellisuudessa en tee matematiikkaa. Eikä tilannetta paranna se, että olen yksin herramoraalini kanssa olosuhteissa, joissa muut kannattavat orjamoraalia.

Joku voisi huomauttaa, että ihanteeni ja toimintani ovat ristiriidassa. Mutta ristiriidassa eläminen on ihmisen osa. Joka tätä ei tajua, on joko eloi, elää pelkkää pintaelämää ilman suurempia ongelmia, tai sitten hän on yksisilmäinen fanaatikko, joka on niin kiintynyt lempiajatukseensa, ettei näe monimutkaista ja ristiriitaista maailmaa sen ympärillä. Nykyihminen onnistuu jotenkin kummasti olemaan yhdistelmä kumpaakin. Minusta ihanteiden kuuluukin olla niin korkealla, että niihin pelkästään pyritään.

On aika ryhdistäytyä. Otan matematiikan kirjan käteeni ja alan lukemaan. Kuinkahan kauan jaksan tällä kertaa ennen kuin luovutan ja lasken kirjan?

\otsikko{Kahdesti herännyt}
\addcontentsline{toc}{section}{Kahdesti herännyt}

Eräällä yksinhuoltajaisällä oli kaksi poikaa, kuusitoistavuotias Kasper sekä kaksitoistavuotias Marko.

''Tuollainen teatteri on ihan turhaa'', isä raivosi. ''Keskity vaan koulun matematiikan, fysiikan ja englannin opiskeluun. Ne turvaavat tulevaisuutesi.''

''Mutta minä rakastan näyttelemistä'', Kasper protestoi. ''Olen saanut pääosan Equus-näytelmässä.''

Kasper oli mennyt harrastajateatteriin isältä salaa, mutta isä oli nyt saanut vihiä Kasperin puuhista.

''Tuo näytelmätouhu loppuu nyt!'' isä jyrähti.

Isä otti selvää, milloin teatterilla oli harjoitukset ja huolehti, että Kasper oli tuolloin kotona lukemassa läksyjä.

Kasperille uusi järjestely oli shokki. Hän rakasti näyttelemistä. Näyttämöllä hän tunsi elävänsä, ja hän oli niin hyvä tulkitsemaan hahmojen mielenliikkeitä, että hän oli saanut pääosan ensimmäisessä näytelmässä, johon hän oli hakenut, mutta johon hän ei nyt päässyt osallistumaan. Sulkeminen pois elämän rakkaudesta masensi Kasperia, ja allapäin hän tankkasi matematiikkaa, fysiikkaa ja englantia.

Sitten tuli näytelmän ensi-iltaa edeltävä ilta. Suruissaan Kasper mietti, että seuraavana päivänä kaikki muut teatteriseurueesta pääsisivät estradille paitsi hän. Siellä he korjaisivat hedelmää ahkerasta harjoittelusta ja loistaisivat parrasvaloissa. Ajatus oli niin ahdistava, että Kasper kiinnitti narun kattolamppuun, laittoi silmukan kaulaansa ja pudottautui tuolilta.
\newline

\noindent
Kasperin itsemurha oli varsinainen herätys isälle. ''Olen tainnut olla liian ankara'', hän ajatteli. ''Teatteri taitaa olla todella tärkeä asia tuollaiselle kasvavalle nuorelle.''

Niinpä isä alkoi kuskata Markoa harrastajateatterin harjoituksiin. Marko sai pienen roolin heidän seuraavassa näytelmässään, joka oli Edgar Allan Poen novellien dramatisointi.

Marko ei ollut näyttelemisestä niin innoissaan. Tietokoneohjelmointi oli hänen intohimonsa, ja ennen isän teatteriherätystä hän oli voinut toteuttaa kutsumustaan. Mutta nyt näytelmän harjoitukset veivät kaikki illat. Toisekseen yleisön edessä näytteleminen pelotti Markoa, joten hän ajatteli kauhulla lähestyvää ensi-iltaa.

''Isä eikö voitais jäädä kotiin?'' Marko pyysi, kun he olivat lähdössä teatteriharjoituksiin.

''Kyllä harrastuksista kannattaa pitää kiinni, vaikka joskus väsyttäisikin'', isä vastasi. Isä ajatteli rohkaisevansa Markoa tämän harrastuksessa.

Sitten tuli ensi-iltaa edeltävä ilta. Marko oli masentunut, koska teatterin takia hänen ohjelmoimansa tietokonepeli ei ollut edistynyt useampaan kuukauteen. Sitä paitsi häntä pelotti, että hän seuraavana iltana mokaisi jotain ensi-illassa ja yleisö nauraisi hänelle. Häntä ahdisti niin paljon, että hän meni parvekkeelle ja hyppäsi kuudennesta kerroksesta asfalttiin.
\newline

\noindent
Tämäkin itsemurha tuli herätyksenä isälle. Hän tajusi, että lapsille ei pidä sanella näiden kiinnostuksenkohteita vaan antaa heidän valita ne itse. Oivallus kuitenkin tuli liian myöhään. Hänen kummatkin lapsensa olivat kuolleita, eikä hän enää voinut laittaa oivallustaan käytäntöön.

\part{Kummitusjuttuja}


\otsikko{Necronomicon-ilmiö}
\addcontentsline{toc}{section}{Necronomicon-ilmiö}


Phillip oli Miskatonicin yliopiston kirjastossa. Hän valitsi summamutikassa kirjan hyllystä ja alkoi lukemaan sitä. Kirja oli Necronomicon, ja se kertoi, kuinka maailmankaikkeutta hallitsevat julmat olennot ja voimat, jotka eivät välitä ihmisten hyvinvoinnista. Luettuaan vähän matkaa Phillip totesi, että kirjan sanoma oli niin hirveä, että hän sekoaisi, jos hän jatkaisi lukemista.

Niinpä hän poimi toisen kirjan. Tällä kertaa käsiin sattui fysiikan alkeisoppikirja. Phillipin mielestä kirja oli kuitenkin vaikeatajuinen, ja lukeminen takkusi sen takia. Ymmärrysvaikeuksien takia Phillip tunsi itsensä pieneksi ja mitättömäksi, ja se masensi häntä.

Phillip tuli siihen tulokseen, että tietokirjat ovat hänelle liian vaativia. Niinpä hän meni kirjaston kaunokirjallisuuden osastolle, ja luettavaksi osui Dostojevskin romaani. Vähän aikaa luettuaan Phillip tuli siihen tulokseen, että opus oli liian tylsä ja puiseva, ja hän pitkästyisi kuoliaaksi, jos hän jatkaisi lukemista.

Phillip totesi, että kirjat eivät taida sopia hänelle. Niinpä hän meni kotiinsa ja avasi telkkarin. Sieltä tuli uutislähetys, jossa kerrottiin sodasta Lähi-Idässä. Ihmisiä kuoli, ja sadattuhannet joutuivat pakolaisiksi. Kanssaihmisten kohtalo ahdisti Phillipiä, ja hän katsoi parhaaksi vaihtaa kanavaa.

Toiselta kanavalta tuli suosittu sitcom. Hahmot toilailivat, ja naurunauha ilkkui hahmojen kommelluksia. Phillip tunsi myötähäpeää hahmojen tekemisten johdosta, ja nolotus pakotti vaihtamaan kanavaa vielä kerran.

Tällä kertaa Phillip osui musiikkivideokanavalle. Pophitit olivat Phillipistä mukavaa kuultavaa. Ne eivät herättäneet hänessä mitään ikäviä tuntemuksia. Koko illan hän kuunteli hauskoja ralleja, joiden tahdissa kuvat vaihtuivat ruudulla.

Tästä lähin Phillip muistikin aina suojata itsensä kaikelta ikävältä informaatiolta. Musiikkivideoista tuli käytännössä ainoa asia, jota hän mistään mediasta seurasi. Oikeastaan hän oli sen seurauksena varsin tyytyväinen elämäänsä.



\otsikko{Tullimaksu}
\addcontentsline{toc}{section}{Tullimaksu}


Olin kerran ystäväni Jannen kanssa eksynyt kaupunkimme huonomaineiseen osaan, ja etsiessämme ulospääsyä eteemme ilmestyi suuri puisto. Puisto oli täynnä rähjäisiä ihmisiä kampaamattomine hiuksineen, ja jokaisella heistä oli kaljatölkki. Ihmisten kasvot olivat kalpeat, ja ilmeettöminä he ryystivät kaljaa tölkeistään. Puiston käytävät ja nurmikot olivat täynnä tupakantumppeja.

Kaljaporukoiden olettaisi pitävän melua, mutta tässä puistossa oli hiirenhiljaista. Edes tuuli ei suhissut. Äänettömyys hämäännytti meidät, ja ajattelimme siksi, että puisto on turvallinen. Koska sen kiertäminen olisi vienyt aikaa, ajattelimme kulkea puiston läpi.

Kun olimme kulkeneet jonkun matkaa puistossa, eräs rähjäisistä, kalpeista hahmoista ilmestyi eteemme.

''Olisiko sinulla heittää euroa? Kaljaa tekisi mieli'', hahmo kysyi minulta. 

Jokin miesparassa vetosi minuun. Ehkä se oli hänen surkea hahmonsa, tai sitten hänen rehellisyytensä, kun hän mainitsi suoraan rahan aiotun käyttötarkoituksen. Annoin euron miehelle.

Kun olimme kulkeneet jonkun matkaa eteenpäin puistossa, sama näytelmä toistui, mutta tällä kertaa rahapyyntö esitettiin Jannelle.

''Ei ole käteistä, on vain kortteja'', Janne sanoi. Euro hänellä olisi todennäköisesti ollut, mutta periaatteesta Janne ei antanut rahaa kerjäläisille. Hänen mielestään spuget saivat aivan tarpeeksi rahaa sossusta.

Kun Janne oli saanut lauseensa loppuun, hänen ääriviivansa alkoivat hämärtyä. Vähitellen Janne katosi olemattomuuteen silmieni edessä. Säikähdin ja kiihdytin askeleitani. Kävelin pikavauhtia ja halusin vain pois tuosta kirotusta puistosta.

Lopulta pääsin turvallisesti ulos puistosta ja löysin tieni kotiin.
\newline

\noindent Vähitellen muistoni puistoepisodista alkoi haalistua mielessäni, enkä enää ollut varma, oliko sitä tapahtunut ollenkaan. Sama kävi Jannen muistolle. Lopulta en enää ollut ollenkaan varma, oliko minulla ollut ystävää nimeltä Janne, vai oliko hän pelkkää unta.

Kerran myöhemmin kävelin samassa kaupunginosassa ja epähuomiossa lähdin oikaisemaan saman puiston halki, vaikka se olikin täynnä kalpeita, kaljoittelevia hahmoja.

Yhtäkkiä eteeni ilmestyi Janne. Tuskin tunnistin häntä, koska hänen ennen skarppi olemuksensa oli muuttunut rähjäiseksi. Kampaus oli kasvanut muodostaan, ja hänen silmälasinsa oltiin korjattu teipillä. Kasvot olivat kalvenneet, ja eleettömällä äänellä hän pyysi:

''Olisiko sinulla heittää euroa? Kaljaa tekisi mieli.''


\otsikko{Helvetin enkelit}
\addcontentsline{toc}{section}{Helvetin enkelit}


Teuvo tunsi nenässään rikinkatkun, ja savupilvi ilmestyi huoneeseen. Savupilvestä astui esiin Lucifer.

Aikoinaan Teuvo oli kyllästynyt koodiapinan työhönsä. Hän oli tehnyt sopimuksen paholaisen kanssa, ja sen johdosta hän olikin rikastunut, jättänyt työnsä ja ostanut kartanon syrjäseudulta. Vastineesta puhuttaessa paholainen oli vain sanonut, että Teuvo jäisi palveluksen velkaa.

Nyt Lucifer oli saapunut vaatimaan omaansa. Lucifer ojensi Teuvolle mustitikun ja sanoi:

''Tikulla on virus, joka verkkoon levitessään alkaa lähettämään kaikille netinkäyttäjille saatanallista spämmiä. Yksikään spämmifiltteri ei suojaa siltä. Sinun tehtäväsi on vain levittää virusta internetissä.''

Spämmäys soti Teuvon omaatuntoa vastaan enemmän kuin mikään muu, paitsi ehkä keskustelupalstoilla trollaaminen. Kun Teuvo yritti sanoa Luciferille vastaan, tämä sanoi vain:

''Meillä on kyllä keinomme saada sinut tottelemaan.''

Lucifer katosi savupilveen, ja Teuvo pyöritteli muistitikkua kädessään. Ei, hänen omatuntonsa ei sallisi spämmiviruksen levittämistä. Teuvo työnsi tikun kirjoituspöytänsä laatikkoon ja päätti unohtaa koko homman.
\newline

\noindent Illalla, kun oli pimentynyt, alkoi ukkosmyrsky. Taivas jyrisi ja salamat välkkyivät. Kun Teuvo meni katsomaan showta ikkunasta, hän näki, kuinka salamat alkoivat muodostaa ikään kuin tietä alas taivaalta. Reitti rakentui, ja Teuvo havaitsi sen päättyvän hänen omalle pihalleen.

Ukkosenjyrinän seasta alkoi kuulua vaimea moottorinpärinä. Pärinä voimistui vähitellen, ja Teuvo näki jotain laskeutuvan taivaalta kohti hänen pihaansa.

Reittiä pitkin ajoi Teuvon pihaan kymmenkunta moottoripyörää. Niiden kuskit olivat punaisia, suippokorvaisia, mulkosilmäisiä, ja kuskeilla oli punaiset lepakonsiivet. Kuskit olivat alasti lukuunottamatta mustia nahkaliivejä, ja liivien selässä luki 'Helvetin enkelit'.

Ensitöikseen helvetin enkelit ajoivat Teuvon pihalla kumoon kaikki istutukset. Sen jälkeen ne alkoivat ottamaan pihalla kiihdytyskilpailuja, keulimaan ja ajamaan nurmikkoon moottoripyörien takarenkaiden piirtämiä tiukkoja ympyröitä. Moottoripyöristä kantautui Teuvon asuntoon helvetillinen pärinä.

Koko yön helvetin enkelit jatkoivat kisailuaan, eikä Teuvo saanut koko yönä nukutuksi pärinältä yhtään. Aamun tullen helvetin enkelit palasivat näkymätöntä tietä pitkin taivaalle.
\newline 

\noindent
Sama toistui joka yö. Helvetin enkelit päristelivät Teuvon pihalla yöt läpeensä, ja Teuvo kärsi helvetillisestä univajeesta. Teuvo yritti paikata univajetta nukkumalla päivällä, mutta heti kun hän oli mennyt pitkälleen, moottoreiden pärinä alkoi soida hänen korvissaan, eikä nukkumisesta tullut mitään.

Parin viikon päästä Teuvo totesi, että näin ei voi jatkua. Hän suostuisi tekemään Luciferin antaman tehtävän. Teuvo otti muistitikun pöytälaatikostaan, ja vapisevin käsin hän avasi tietokoneensa. Väsymyksen vallassa hän tuskin muisti salasanaansa. Kun Teuvo yritti ladata virusta verkkon, hän havaitsi, että univajeeltaan hän ei enää muistanut, kuinka se tehdään!


\otsikko{Fakiirin kirous}
\addcontentsline{toc}{section}{Fakiirin kirous}



Jussi oli edesmenneen isoisänsä talon ullakolla. Hän kävi isoisän jäämistöä läpi, ja muiden roippeiden alta löytyi avaamaton tupakka-aski. ''Itämaisia Fakir Savukkeita'', sen kannessa luki 1940-lukulaisella fontilla. Jussi ei ollut koskaan maistanut tupakkaa, mutta jokin herätti Jussin mielihalut. Ehkä se oli askin kanteen painettu kuva turbaanipäisestä askeetikosta, jolla kärysi sikari suussa.

Jussi otti savukkeen askista ja meni polttamaan sitä verannalle. Ensin tupakansavu yskitti häntä, mutta nopeasti hän oppi oikean imemistekniikan, ja savuke hupeni hänen sormiensa välissä.

Puolen tunnin päästä, kun Jussi oli taas ullakolla, hän sai kaamean yskimiskohtauksen. Yskältään hän ei saanut henkeä, ja päässä alkoi huipata. Onneksi yskänkohtaus laantui lopulta, ja Jussi palasi alakertaan. Hän päätti levätä loppupäivän. Tupakka ei tosiaan sopinut hänelle.

Seuraavan kahden tunnin ajan yskänkohtaukset tulivat ja menivät, ja Jussi väsyi. Sitten iski kauhea himo polttaa uusi Fakir-savuke. 

''Ehkä voisin polttaa vielä yhden'', Jussi ajatteli ja hoippui ullakolle hakemaan savuketta.

Poltettuaan savukkeen verannalla Jussi paneutui makuulle, ja seuraavat kaksi tuntia kuluivat yskiessä. Sitten iski taas himo, ja Jussi ryömi ullakolle saadakseen uuden Fakir-savukkeen. Ullakolle meneminen oli niin vaivalloista, että hän otti koko askin mukaansa ennenkuin alkoi könyämään alas.

Ilta kului Fakir-savukkeiden, makailun ja yskänkohtausten merkeissä. Lopulta, erään yskänkohtauksen jälkeen Jussi ei saanut henkeä ollenkaan. Hän kaatui ja menetti tajuntansa.
\newline

\noindent {\bf Patologin raportti:} Vainaja on noin 30-vuotias, valkoihoinen ja keskimittainen. Hänen suustaan ja nenästään kasvaa ulos jokin kasvintapainen, mutta se on violetti ja limainen, eikä muistuta mitään maapallolla tunnettua lajia. Sen juuret näyttävät olevan kiinnittyneet vainajan keuhkoihin.


\otsikko{Aave}
\addcontentsline{toc}{section}{Aave}



Villen rinnalla kulki aave. Se oli valkoutuinen ja huokaili surullisesti. Ei, se ei näyttäytynyt aina. Usein se pysytteli näkymättömissä ja ilmestyi vain kriittisillä hetkillä pelottelemaan Villen seurassa olevia ihmisiä.

Aaveen takia Ville oli saanut potkut työpaikastaankin. Eivät tietenkään olleet sanoneet niin suoraan, vaan olivat lavastaneet Villen toimistotarvikevarkaaksi ja antaneet fudut sillä tekosyyllä. Todellisen syyn kaikki kuitekin tiesivät. Villen työtoverit pelkäsivät aavetta.

Uutta työpaikkaa Villen oli mahdotonta saada. Aina, kun Ville oli työhaastattelussa, aave pilasi Villen mahdollisuudet ilmestymällä ja huokailemalla haastattelijoille. Kukapa palkkaisi ihmistä, jonka olkapään taakse ilmestyy aave huokailemaan.

Yhteiskunnan tukien suhteen Ville huomasi olevansa väliinputoaja. Työkkäri ei pitänyt Villeä aaveen takia työkykyisenä eikä siksi suostunut maksamaan työttömyyspäivärahaa. Aave oli tietysti ilmestynyt työkkärin ilmoittautumistilaisuudessa. Kela taas ei kelpuuttanut Villeä sairaaksi, koska aavetta ei hyväksyttävien sairauksien joukosta löytynyt, ja siksi sairaspäivärahakin jäi saamatta. Aaveen vaivaamat olisivat tarvinneet oman tukiverkkonsa, ja sellaista ei tilan harvinaisuuden johdosta ollut.

Myös Villen sosiaalinen elämä kärsi. Aina, kun Ville ehdotti tapaamista entisille kavereilleen, nämä kieltäytyivät milloin milläkin tekosyyllä. Todellinen syy tietysti oli se, että nämä olivat nähneet Villen aaveen ja pelkäsivät sitä. Ja aina, kun Ville yritti tutustua baarissa uusiin ihmisiin, aave ilmestyi ja karkoitti uudet tuttavuudet. Aaveesta itsestään ei siitäkään Villelle seuraa ollut, koska ainoa puheentapainen, jota se päästi, oli surullinen huokailu.

Epätoivoissaan Ville ilmoittautui Skepsiksen haasteeseen. Skepsis ry oli nimittäin luvannut kymmenentuhatta euroa sille, joka pystyisi kontrolloiduissa olosuhteissa tuottamaan yliluonnollisen ilmiön. Aaveen pitäisi käydä yliluonnollisesta ilmiöstä, ja palkintorahoilla Ville saisi laskut maksettua muutaman kuukauden. Testitilanteessa aave tietysti pysyi visusti piilossa, ja skeptikot nauroivat Villen pellolle. ''Taitaa olla sellainen aave, joka kyllä on muuten näkyvissä, mutta jota ujostuttaa testiolosuhteissa'', skeptikot sanoivat. Ville kyllä epäili, että syynä oli ennemmin aaveen ilkeämielisyys kuin ujous.


\otsikko{Jumalan karitsa}
\addcontentsline{toc}{section}{Jumalan karitsa}


''No pitipäs sattua'', Jaakko kirosi mielessään. ''Nyt näiden kuvien latautumisessa kestää ikuisuus.''

Jaakko oli surffaillut netissä, ja juuri kun hän oli yrittänyt katsoa pornosivulta hemaisevan naikkosen kuvaa, mokkula oli vaihtanut nopealta 3G-yhteydeltä hitaalle GPRS-yhteydelle. Naikkonen oli hemaiseva, ainakin jos kasvoista pystyi jotain päättelemään, mutta kuvan lataus jumitti kaulan kohdalla, ja kriittiset paikat pysyivät piilossa.

Jaakko vaihtoi Facebookiin. 3G-yhteys palasi välittömästi. Kun Jaakko huomasi saaneensa kaistaa, hän palasi pornosivulle ja putosi välittömästi GPRS-yhteydelle.

''Mikä ihme siveysfiltteri tässä on'', Jaakko kirosi mielessään.

Facebook toimi edelleen moitteettomasti, ja Jaakko kokeili piruuttaan viinan- ja tupakanvalmistajien kotisivuja. Nekin tahmasivat.

Koska päivän pornoannos jäi saamatta, Jaakko päätti pitkästyksissään lukea Wikipediaa. Ensin Wikipedia toimi moitteettomasti, mutta sitten evoluutiota käsittelevät sivut alkoivat tahmaamaan. Samoin sivut, jotka käsittelivät muita uskontoja kuin kristinuskoa. Jonkun ajan päästä muutkin sivut lakkasivat toimimasta. Mokkula vilkutti GPRS-yhteyttä, eikä mikään latautunut.

Etsiessään vikaa Jaakko huomasi, että Wikipedian kristinuskoa käsittelevät artikkelit toimivat moitteettomasti. Jaakko oli ateisti, mutta häntä kiinnostivat uskonnot ilmiönä, ja niinpä hän päätti tutkiä kristinuskoa käsitteleviä artikkeleita. Hän surffaili niillä aikansa, kunnes osui uutta pientä kristillistä yhdyskuntaa ''Jumalan karitsat'' käsittelevään artikkeliin.

''Mikähän pulju tämäkin oikein on'', Jaakko mietti.

Wikipedia-artikkeli oli lyhyt ja epäinformatiivinen, mutta artikkelissa oli linkki Jumalan karitsojen omalle kotisivulle. Jarkko klikkasi sitä, ja kotisivu latautui kuin unelma, vaikka se kuvien ja animaatioiden johdosta vaikuttikin kaistaa vaativalta.

Jumalan karitsojen kotisivut osoittautuivat laajaksi tietopaketiksi liikkeen opista, organisaatiorakenteesta, etiikasta ja elämäntavasta. Kyseessä oli pieni, konservatiivinen kristillinen yhteisö, joka vastusti mm. ehkäisyä, esiaviollista seksiä, evoluutioteoriaa ja naisten tasaveroista asemaa miesten kanssa.

Jumalan karitsojen sivut latautuivat silmänräpäyksessä, ja ne oli kirjoitettu niin vetävästi ja hyponoottisesti, että puolessatoista tunnissa Jaakko vakuuttui liikkeen opin totuudesta. Niinpä hän etsi sivun alalaidasta Lahjoita-napin ja lahjoitti siltä istumalta liikkeelle kaksituhatta euroa.


\otsikko{Rapakunnossa}
\addcontentsline{toc}{section}{Rapakunnossa}



Jyrki oli vastikään muuttanut, ja hän oli parhaillaan testailemassa uuden asuntonsa läheisiä lenkkipolkuja. Juostuaan kaksi kilometriä hän huomasi olevansa niin piipussa, että hän ei jaksanut jatkaa. Tämä oudoksutti Jyrkiä, koska yleensä viidenkään kilometrin juokseminen ei tuottanut ongelmia. Viimeisillä tahdonvoimillaan hän juoksi kolmensadan metrin matkan asunnolleen.

Kun Jyrki oli hikisenä ja huohottavana talonsa rapussa, hän tapasi uuden naapurinsa.

''Oletko asunnon 54 uusi asukas?'' naapuri kysyi.

Jyrki vastasi myöntävästi.

''Lenkillä vai?'' naapuri kysyi, joskin ilmeisen retorisesti ja jatkoi: ''Asuntosi edellistä asukasta ei olisi saanut houkuteltua lenkille mitenkään. Mässytti TV:n ääressä roskaruokaa kaikki päivät. Siksi hän kuolikin nelikymppisenä sydänkohtaukseen.''

Näkemiin-toivotusten jälkeen kumpikin poistui asuntoonsa.

Jyrkiä hänen lenkkipolkuepäonnistumisensa kummastutti. Kuntonsa rapistumisen estämiseksi hän päätti lisätä terveysvaikutteisia jogurtteja ja vitamiinilisiä ruokavalioonsa.

Ruokavalion muutos ei kuitenkaan auttanut. Päivittäisillä iltalenkeillään Jyrki pystyi juoksemaan yhä lyhyempiä ja lyhyempiä matkoja. Hän ryhtyi syömään tiukasti ruoka-aineympyrän mukaan ja lisäsi ohjelmaansa kuntosaliharjoittelua.

Kaikesta huolimatta Jyrkin kunto rapistui. Hänen ihonsa huononi, ja hänelle alkoi kasvaa kaljamaha, vaikkei hän edes juonut kaljaa. Hänen kaverinsa epäilivät, että hän ei enää viitsinyt huolehtia kunnostaan. Eivät uskoneet, vaikka Jyrki vakuutti tekevänsä kaikkensa kuntonsa eteen.

Jyrki kävi lääkärilläkin, mutta tutkimuksissa hänestä ei mitään varsinaista sairautta löytynyt. Lääkäri piti Jyrkin oireita seurauksena epäterveellisistä elämäntavoista, eikä uskonut, kun Jyrki vakuutteli huolehtivansa kunnostaan. Lääkärikäynnistä Jyrki ei kostunutkaan muuta kuin ohjeen syödä terveellisesti ja liikkua.

Jyrki jätti viimeisetkin sunnuntaiset makeat välipalat pois ruokavaliostaan. Siitä huolimatta kunto rapistui. Hän hengästui noustessaan portaat toisen kerroksen asuntoonsa, eikä hän työpäivän jälkeen enää jaksanut tehdä muuta kuin löhötä sohvalla.

Eräänä iltana, kun Jyrki istui voipuneena sohvalla, hänen viereensä istumaan materialisoitui lihava, nelikymppinen mies, jonka ääriviivat olivat hiukan utuiset. Mies avasi telkkarista lätkämatsin, ja miehen käteen materialisoitui avonainen sipsipussi. Jyrki oli niin voipunut, ettei nähnyt materialisoitumisissa mitään kummallista.

Mies tarjosi Jyrkille sipsipussia. Jyrki otti kourallisen ja alkoi syödä sipsejä hyvällä ruokahalulla.


\otsikko{Matematiikanopettaja}
\addcontentsline{toc}{section}{Matematiikanopettaja}



Kahdeksannen luokan alussa Sannan luokkaa opettamaan oli tullut uusi matematiikanopettaja, herra Esilyhde. Ensimmäisellä matematiikantunnilla Sanna huomasi heti, että hän ei pysynyt opettajan opetuksessa kärryillä. Opettaja selitti asioita niin vaikeita sanoja käyttäen. Puolessavälissä tuntia Sanna vilkaisi luokkaa ja huomasi, että juuri kukaan ei enää yrittänytkään seurata opetusta. Poikkeuksen muodostivat Risto ja Anna, luokan hikarit, jotka tuijottivat liitutaulua kuin hypnotisoituina. Kaavat vilisivät taululla.

Opettaja antoi niin paljon kotitehtäviä, että Sannalta meni niihin kaksi tuntia, eikä hän silti saanut tehtyä tehtävistä kuin kolmanneksen. Seuraavalla tunnilla opettaja kutsui oppilaita taululle ja nolasi oppilaat taululla, kun nämä eivät osanneet esittää oikeita ratkaisuja kotitehtäviin. Vain Anna ja Risto olivat saaneet kaikki tehtävät tehtyä, ja kun Sanna kysyi heiltä tunnin jälkeen asiasta, heiltä ei ollut mennyt tehtäviin aikaa kuin puoli tuntia. 

Matematiikan tunnit jatkuivat samaan tapaan: Lähes kaikki olivat opetuksesta pihalla, kotitehtäviä tuli paljon, ja vain hikarit saivat ne tehtyä.

Syksyn aikana koulun oppilaita myös katosi kokonaan. Jo syksyn ensimmäisenä päivänä Marko oli puuttunut luokasta, eikä kukaan tiennyt hänen olinpaikastan. Lisää oppilaita katosi, yksi noin parin viikon välein. Koulun oppilaat ja vanhemmat olivat rauhattomia, eivätkä poliisin tutkimuksetkaan tuoneet valaistusta asiaan.

Eräänä marraskuisena iltapäivänä Risto ja Anna pyysivät Sannaa Riston kotiin opiskelemaan matematiikkaa. Lupasivat auttaa Sannaa ymmärtämään sitä. Kun Sanna astui Riston kotiin, hän havaitsi, että paikalla oli Riston ja Annan lisäksi myös muita koulun hikareita. Hikarit hyökkäsivät Sannan kimppuun ja sitoivat ja suukapuloivat tämän.

Ovikello soi, ja herra Esilyhde saapui paikalle. Sanna lastattiin Esilyhteen autoon, ja Esilyhde, Sanna ja hikarit siirtyivät Esilyhteen luokse.

Esilyhteen kellarissa oli alttari, ja sen ympärille lattiaan piirretty pentagrammi. Sanna laitettiin siteissä alttarille, ja hikarit ja Esilyhde kokoontuivat Sannan ympärille.

Mustat kynttilät sytytettiin, ja porukka alkoi messuamaan:

''Lucifer, ota vastaan tämä uhri ja anna meille hedelmä hyvän ja pahan tiedon puustasi!''

''Pimeyden valtias, ota lahjamme ja anna meille ymmärrystä, jolla ratkaista matematiikan tehtäviä!''

''Musta ruhtinas, ota vastaan uhrimme ja anna meille voimaa laskea!''

Ja niin edelleen. Lopulta herra Esilyhde otti tikarin ja lävisti sillä Sannan sydämen.



\otsikko{Lempilapsi}
\addcontentsline{toc}{section}{Lempilapsi}



Petteri oli kuusivuotias, mutta hän ei ollut vanhempiensa lempilapsi. Heidän lempilapsensa oli Petterin kolmevuotias pikkuveli. Vanhemmat katsoivat pikkuveljen kolttosia läpi sormien ja antoivat hänen vapaasti härnätä Petteriä. Vasta kun Petteri hermostui ja yritti pistää pikkuveljelle kampoihin, vanhemmat puuttuivat asiaan ja toruivat Petteriä pikkuveljen kiusaamisesta.

Petterin syntymäpäivillä vanhemmat antoivat pikkuveljen syödä pelkän kuorrutuksen suklaakakkupalasta ja heittää loput palasta roskiin. Hetken päästä pikkuveli halusi lisää suklaakakkua ja saikin sitä. Ei olisi vastaava peli vedellyt Petterin kohdalla hänen ollessaan kolmevuotias.

Monena iltana, kun pikkuveli oli jo mennyt nukkumaan, Petteri oli kuullut pikkuveljen huoneen oven ohi kulkiessaan tämän huoneesta naurua. Häntä kummastutti, että mikä pikkuveljeä niin nauratti.

Syntymäpäivän iltana naurun kuuluminen toistui taas. Tällä kertaa Petteri päätti mennä tutkimaan. Hän raotti pikkuveljen huoneen ovea ja näki noin metrin pituisen ihmisenmuotoisen hahmon leijuvan pikkuveljen sängyn yläpuolella. Hahmolla oli tummansininen viitta ja tötteröhattu, jossa oli kuun ja tähtien kuvia.

''Heitetään lisää unihiekkaa, niin vanhemmat tykkäävät sinusta huomennakin'', hahmo sanoi ja heitti pikkuveljen päälle jotain kullanväristä, hohtavaa jauhetta. Kultasateessa pikkuveli nauroi sängyssään.

Hahmo heitti jauhettaan, ja pikkuveljen nauru vaihtui tasaiseen hengitykseen. Pikkuveli oli nukahtanut. Tällöin hahmon viitta ja hattu katosivat, ja se muutti muotoaan ihmishahmosta muodottomaksi, violetin väliseksi möhkäleeksi, joka valui limaa ja sykki. Sillä oli yksi suuri, tuijottava mulkosilmä.

Petteri äännähti hiljaa kahuissaan. Möhkäle kuuli Petterin äänen ja kääntyi tätä kohti. Vähän aikaa tuijotettuaan möhkäle avasi valtavan, täynnä torahampaita olevan suunsa ammolleen ja alkoi lähestyä Petteriä.


\otsikko{Rituaali}
\addcontentsline{toc}{section}{Rituaali}


Pertti oli abiturientti suomalaisessa lukiossa, ja oppilaiden keskuudessa hän oli saanut luuserin maineen. Hän ei ollut luuseri sillä jännittävällä rappioromanttisella tavalla, johon liitetään huumeet ja rock'n'roll, vaan ennemmin sellaisella nahjusmaisella tavalla. Hänellä ei ollutkaan ollut minkäänlaisia mahdollisuuksia saada tyttöystävää.

Naisettomuus vaivasi Perttiä, ja asian korjaamiseksi hän oli keksinyt juonen. Hän oli jättänyt eräälle nettikontaktipalstalle viestin, jonka mukaan hän etsi kumppania saatananpalvontarituaaliin. Pertti oli ateisti, joten oikeasta saatananpalvonnasta ei ollut kyse. Hän toivoi, että joku nainen vastaisi ilmoitukseen. Pertti kehittäisi rituaalin, joka sisältäisi riettaita tansseja alasti, ja toivoi rituaalin johtavan intiimimpään kanssakäymiseen. Pertti olikin saanut vastauksen naiselta nimeltä Jaana, mutta tämä tahtoi ensin tavata julkisella paikalla.

Kun Pertti tapasi Jaanan, Pertti ei olisi uskonut Jaanaa saatananpalvonnasta kiinnostuneeksi. Jaana oli Perttiä kymmenisen vuotta vanhempi, pienikokoinen, tummat hiukset nutturalla, vahvat silmälasit. Habituksen puolesta Jaanan olisi voinut kuvitella kirjastontädiksi. Jaana kertoi, että hänellä oli Saatanalle pyhitetty palvontapaikka asuntonsa kellarissa, joten rituaali voitaisiin järjestää siellä. Pertti suostui, vaikka hänen suunnitelmansa muuttuivatkin siltä osin, että hän ei olisi johtajan asemassa.
\newline

\noindent Kun Pertti saapui Jaanan asunnon kellariin, hän havaitsi mustaksi maalatut seinät ja lattian sekä lattiaan punaisella piirretyn suuren pentagrammin. Jaana alkoi riisuutua ja käski Perttiä tekemään samoin. Perttiä jännitti ja innostutti, hänellä ei ollut aavistustakaan, mihin homma johtaisi. Kummankin riisuuduttua Jaana asetti mustat kynttilät pentagrammin kärkiin ja sytytti ne. Perttiä kummastutti, kuinka luontevasti Jaana liikkui alasti. Vaatteiden puuttuminen ei tuntunut vaikuttavan häneen lainkaan.

Jaana vähensi valaistusta ja selitti Pertille rituaalin kulun. He seisoisivat kasvokkain pentagrammin keskustassa, Jaana lausuisi liturgiaa latinaksi, ja Pertti vastaisi jokaiseen Jaanan lauseeseen 'Ave Satani.' Pertti vastasi ymmärtäneensä.

Rituaali kulkikin sovitusti. Jaana lausui latinankielisiä lauseita, joissa usein mainittiin Lucifer tai Satan, ja Pertti vastasi sovitulla repliikillään. Alastoman naisen läheisyys sai Pentin kiihottumaan. Hän ei tiennyt, kuuluiko erektion saaminen asiaan, joten hän joutui pinnistelemään pitääkseen elimensä velttona.

Kun vuorolausumista oli jatkunut varttitunti, Jaana tarttui Pertin olkapäihin ja ohjasi tämän selälleen lattialle. Jaana itse asettui istumaan hajareisin Pertin vatsan päälle. Jaana katsoi ylöspäin ja huusi jotain latinaksi. Näkyi sinertävä valonväläys, ja Pertti näki, kuinka Jaana silmät muuttuivat oransseiksi ja pupillit pitkulaisiksi kuin kissalla. Tämän jälkeen Jaana tarttui tukevalla otteella Pertin päähän ja tappoi tämän vääntämällä niskat nurin.

Rituaali oli täytetty.


\otsikko{Ikuinen jälki-istunto}
\addcontentsline{toc}{section}{Ikuinen jälki-istunto}

Saija oli lukion ensimmäisellä luokalla. Tänään hän oli kuitenkin varttitunnin myöhässä matematiikan tunnilta, ja kaiken lisäksi hän oli unohtanut, missä luokkahuoneessa tunti on. Niinpä Saija alkoi koputella luokkien ovia summamutikassa siinä toivossa, että hän osuisi oikeaan. Vihaiset opettajat avasivat luokkahuoneiden ovia Saijalle ja toruivat häntä tunnin häiritsemisestä turhaan.

Lopulta Saija osui oikeaan huoneeseen ja sai opettajalta moitteet ensinnäkin myöhästymisestä, mutta myös siitä, että hän oli koputtelullaan häirinnyt koko koulun opetusta. Opettaja uhkasi, että jos Saija ei paranna tapojaan, tämä jäisi ikuiseen jälki-istuntoon.

Saija heräsi vuoteessaan kauhun vallassa. Tavallisesti hän oli tunnollinen oppilas, ja myöhästely ei sopinut Saijan minäkuvaan. Helpotuksen tunne valtasi Saijan, kun hän tajusi myöhästymisen olleen vain unta. Kun todellisuus sai enemmän jalansijaa Saijan mielessä, hän muisti kirjoittaneensa ylioppilaaksi kymmenen vuotta aiemmin ja suorittaneensa sen jälkeen tohtorintutkinnonkin fysiikassa. Saija nukahti uudelleen ennen kuin hän tajusi, että lukiossa ei oikeasti voi saada jälki-istuntoa.

Saija oli välitunnilla odottamassa ruotsintunnin alkua. Saija tajusi, että hänellä on läksyt tekemättä. Hän ei ollut muistanut, että tänään on ruotsia. Saija yritti tehdä läksyjä välitunnin aikana, mutta paljastui, että niitä oli kymmenisen sivua työkirjassa. Hän saikin tehtyä välitunnin aikana vain kaksi sivua.

Tunnilla Saija sai opettajalta moitteet läksyjen tekemättömyydestä. Opettaja korosti, että tämä oli jo toinen Saijan laiminlyönti saman päivän aikana ja antoi viimeisen varoituksen, että kolmas laiminlyönti johtaa ikuiseen jälki-istuntoon.

Saija heräsi hiestä märkänä. Hän pyöri sängyssä uskaltamatta nukahtaa, koska pelkäsi sen johtavan ikuiseen jälki-istuntoon, mutta lopulta uni vei voiton.

Saija oli koulupäivän viimeisellä tunnilla, jossa hänen piti palauttaa opettajalle kuviksen ryhmätyö. Saija tajusi, että heidän ryhmänsä oli vain rupatellut työn tekemisen sijaan, eikä heillä ollut esittää opettajalle mitään. Opettaja suuttui Saijalle ja määräsi tämän ikuiseen jälki-istuntoon.

Saija istui opettajan valvonnassa tyhjässä luokassa. Hänestä tuntui, että hän oli istunut jo jälki-istuntoa ikuisuuden, mutta tajusi ikuisuuden olevan tässä vain kielikuva. Jälki-istunnon pituudessa ikuisuus ei ollut kielikuva, ja ikuisuus ei lopu koskaan eikä edes vähene ajan kuluessa. Niinpä Saija joutuisi istumaan jälki-istuntoa vielä ikuisuuden.
\newline

\noindent Ambulanssimies koetti Saijan velttoa kehoa: ''Tämä tyttö ei nuku. Hän on koomassa.''


\otsikko{Kasarihevi}
\addcontentsline{toc}{section}{Kasarihevi}

Elettiin 80-lukua. Jukka oli kymmenvuotias peruskoululainen, ja hän tykkäsi kuunnella heviä. Kissiä, W.A.S.P.ia, Mötley Crüeta, Iron Maidenia. Tai ei Jukka ollut ihan varma, tykkäsikö hän niin hevistä, mutta kuunteli kuitenkin, koska kaikki hänen kaverinsakin kuuntelivat.

Jukalla oli vain yksi kaveri, Mika, joka ei kuunnellut heviä. Mikan vanhemmat kuuluivat pieneen kristilliseen yhteisöön, ja yhteisön arvoihin ei hevi sopinut. Mika muistuttikin aina Jukkaa siitä, että hevimuusikot käyttävät huumeita ja palvovat Paholaista, ja Jukka itsekin sortuisi huumeisiin ja joutuisi Helvettiin, jos hän jatkaisi hevin kuuntelemista. Mika yritti saada Jukkaa innostumaan kirkkokuoromusiikista, mutta peer pressure piti Jukan hevin kuuntelijana.

Eräänä iltapäivänä, kun Jukka oli kuuntelemassa Iron Maidenin Number of the Beastia Paholainen ilmestyi hänelle. Paholainen oli pukeutunut leopardileggingseihin, napaan asti avonaiseen paitaan ja punaiseen nahkarotsiin, ja sillä oli vaalea, tupeerattu mullet-kampaus. Paholainen seisoi leveässä haara-asennossa perse alaspainettuna.

''Olet kuunnellut nyt niin paljon heviä, että kuulut nyt pysyvästi minulle, Luciferille'', Paholainen sanoi Jukalle. Jos kuvittelette, miltä Axl Rose kuulostaisi, jos hänen pallinsa jäisivät vetskarin väliin, saatte jonkunlaisen käsityksen Paholaisen äänestä. Sanottuaan virkkeensä Lucifer katosi.

Jukka pelästyi pahanpäiväisesti. Hän oli tottunut ajattelemaan, että hevibändien saatanallisuus oli mainoskikka, ja hän täyttyi kauhulla nyt, kun totuus selvisi hänelle.

Hädissään Jukka soitti Mikalle ja kertoi koko jutun. Hän halusi pois Paholaisen kynsistä ja pyysi Mikalta apua.

Mika vastasi: ''Kuulitko mitä Lucifer sanoi? Olet pysyvästi hänen. Jumala ja Paholainen ovat sopineet, että sielusi kuuluu Paholaiselle. Mitään ei ole enää tehtävissä. Tämän jälkeen en enää voi olla kanssasi tekemisissä, Paholaisen palvelija.'' Mika löi luurin Jukan korvaan.


\otsikko{Puhelinmyyjä}
\addcontentsline{toc}{section}{Puhelinmyyjä}

''Haloo?''

''Se on Mikko hautaustoimisto Ikiunesta, terve. Nyt olisi ruumisarkkuja kaupan. Halvalla lähtee.''

''En minä nyt oikein tiedä, kun meillä ei kukaan ole kuollut.''

''Mutta kannattaahan sellainen hankkia varastoon, jos vaikka kuolemantapauksia tulee. Lasten koot olisivat erikoistarjouksessa, että montako laitetaan?''

''En minä nyt osta.''

Riitta löi puhelinmyyjälle luurin korvaan. Ruumisarkkujen puhelinmyyntiä, kaikkea sitä kuulee. Riitta ajatteli, että onneksi hänen kahdeksanvuotias tyttärensä ei ollut vastannut puhelimeen. Olisi järkyttynyt pahanpäiväisesti.

Puhelinmyyjä oli sitkeä. Saman illan aikana hän soitti Riitalle vielä neljä-viisi kertaa, ja joka kerta sama myyntipuhe alkoi alusta. Kolmannella kerralla Riitta yritti sanoa myyjälle, että tämä ei soittelisi enää, mutta myyjä ei ottanut kuuleviin korviinsa. Jatkoi vain myyntipuhettaan.
\newline

\noindent Seuraavana aamuna, kun Riitta oli töissä, puhelin soi taas. Riitta tuohtui, että soittaako se sama puhelinmyyjä taas. Hän meinasi jättää vastaamatta, mutta vastasi kuitenkin. Hyvä, että vastasikin.

''Kuopion keskussairaalasta, päivää. Meillä olisi teille vähän ikäviä uutisia. Tyttärenne koulumatka päättyi tänä aamuna ikävästi. Hän kuoli liikenneonnettomuudessa.''


\otsikko{Kossua}
\addcontentsline{toc}{section}{Kossua}

Raimo oli vastikään muuttanut vaimoineen pieneen kirkonkylään, ja hän meni kylän ainoaan baariin juomaan kossuvissyn. Seuratessaan, kuinka baarimikko täytti hänen tilauksensa hän huomasi, että tämä käytti juomaan vissyvettä ja Tapio-viinaa. Kun Raimo huomautti, että hän oli tilannut kossuvissyn, baarimikko murahti, että kossua ei tässä baarissa käytetä.

Illan aikana Raimo yritti kysellä kyläläisiltä, että kuinka on mahdollista, että baarissa ei ole kossua. Vanhemman polven kyläläiset olivat vaitonaisia ja vastasivat välttelevästi, mutta nuoremman polven kyläläisiltä hän kuuli kaksi tarinaa.

Ensimmäisen tarinan mukaan eräs kossulle perso kyläläinen oli lähtenyt auton rattiin juotuaan kossua ja tappanut kolarissa lapsen ja itsensä. Nyt kyläläiset kunnioittivat tuon onnettomuuden muistoa niin, että koko kylässä ei juotu kossua.

Toisen tarinan mukaan kossulle perso kuollut mies kummitteli kylässä, eivätkä kyläläiset halunneet pitää kossua lähettyvillään, koska se olisi houkutellut tuon haamun paikalle juomaan kossut.
\newline

\noindent Raimo ajatteli, ettei hän alistu kyläläisten taikauskoon, ja niinpä hän kävi seuraavana päivänä hakemassa naapurikunnan Alkosta pullon kossua.
\newline

\noindent Seuraavana iltana Raimo sai tiedon, että kylässä oli juuri tapahtunut liikenneonnettomuus. Hänen vaimonsa yli oltiin ajettu, ja yliajaja oli kaasutellut tiehensä. Vaimo oli kuollut.

Raimo järkyttyi ja tajusi kaipaavansa drinkkiä. Kun hän meni viinakaapille sekoittaakseen itselleen kossuvissyn hän havaitsi, että kossupullo oli kadonnut.


\otsikko{Joulu}
\addcontentsline{toc}{section}{Joulu}


Oli lokakuun loppupuoli. Jani kulki rauhallisena arki-iltana kaupungilla tarkoituksenaan ostaa itselleen uusi paistinpannu.

Ulkoisten virikkeiden puute sai Janin uppoutumaan ajatuksiinsa. Hänellä oli mukava syksy edessä. Hänellä oli hyvin palkattu puolipäivätyö toimistossa, ja iltaisin hän treenaisi bändinsä kanssa. Edellisviikkoiset ensitreffit mukavan tytön kanssa olivat menneet hyvin, ja seuraavat treffit olisivat kahden päivän päästä.

Ainoa asia, joka varjosti Janin ajatuksia oli asepalvelus, joka alkaisi tammikuun alussa. Ajatus armeijasta pelottikin Jania. Hän ei tiennyt, kuinka hän selviäisi tiukan kurin ja fyysisten harjoitteiden kanssa. Rock'n'roll -elämä oli enemmän hänen makuunsa. Onneksi asepalveluksen alkamiseen oli vielä useita pitkiä, mukavia kuukausia.

Jani astui sisään tavarataloon ostamaan paistinpannua. Yllätyksekseen hän huomasi, että tavaratalossa oli jo täysi joulutohina päällä. Hyllyt notkuivat joulumakeisia, joka paikka oli ahdettu täyteen joulukoristeita ja kaiuttimista soi ''Kulkuset, kulkuset, kilvan helkkäilee.'' Aloittivatpa he aikaisin tänä vuonna.

Paistinpannuosastolla Jani huomasi, että pannujen etiketeissäkin oli joulukuvia, ja kassalla myyjä tiedusteli, että pannaanko pannu lahjapakettiin. Jani sai pannun maksettua, ja ripein askelin hän käveli ulos joulumaaksi muuttuneesta tavaratalosta.

Kun Jani astui ulos, ensimmäinen asia, jonka hän huomasi oli Pelastusarmeijan joulupata. Seuraavaksi hän näki valtavia ihmisjoukkoja, jotka kantoivat kukkuroillaan olevia ostoskasseja. Jouluvalotkin oli jo laitettu kadun yläpuolelle. Joululaulujen kakofonia tulvi Janin korviin useiden eri kauppojen eteen asetetuista kaiuttimista.

Jani hieraisi silmiään ja katsoi päivämäärää iltalehden lööpistä. Siinä luki 23.12.


\otsikko{Performanssi}
\addcontentsline{toc}{section}{Performanssi}

Istuin lämpimänä kesäiltapäivänä terassilla. Viereisellä kävelykadulla oli menossa performanssi. Ryhmä valkeisiin pukeutuneita tanssijoita tanssi suuren kaapin ympärillä jotain vääntelehtivää nykytaidetanssia. Vähitellen heitä seuraamaan kertyi ihmisiä. Tanssijat tekivät nopeita syöksyjä kohti yleisöä tanssin lomassa. Kiitin onneani, että en ollut mukana yleisössä, johon otettiin kontaktia.

Yksi tanssijoista veti erään yleisön jäsenen, miehen, tanssijoiden keskelle, ja tanssijat yrittivät saada miehen mukaan tanssiin. Mies vastusteli hiukan, mutta yritti lopulta matkia tanssijoiden liikkeitä, joskaan ei kovin menestyksekkäästi. Hetken päästä tanssijat työnsivät miehen kaappiin ja sulkivat sen oven.

Tämän jälkeen tanssijat ryhtyivät pitämään taukoa, ja yleisö kaikkosi. Vaikka kukaan muu ei tuntunut kiinnittävän asiaan huomiota, kaapissa oleva mies kummastutti minua. Jos hän olisi poistunut kaapista, olisin nähnyt sen, mutta näin ei käynyt.

Lyhyen tauon jälkeen tanssijat aloittivat uuden ohjelmanumeron. Tällä kertaa he pyörivät ympäri nopeasti ja liikkuivat toistensa lomitse. Samalla he pitivät ujeltavaa ääntä. Yleisöä kerääntyi, ja taas yksi yleisön jäsen vedettiin mukaan esitykseen. Yleisön jäsen työnnettiin taas kaappiin, mikä oli kummallista, koska edellinen kaappiin työnnetty ei ollut poistunut sieltä, eikä kaapissa ollut tilaa kahdelle ihmiselle. Tämän jälkeen tuli taas tauko.

Sama toistui vielä kolme kertaa. Joka kerta alkoi uusi nykytaideperformanssi, yksi yleisön jäsen joutui mukaan, ja hänet työnnettiin kaappiin.

Viidennen kerran jälkeen tanssijat lähtivät pois kaappeineen. Uteliaisuuttani lähdin seuraamaan heitä turvallisen välimatkan päästä. He menivät syrjäisemmälle kadulle ja asettivat kaapin erääseen porttikongiin. 

Tämän jälkeen tanssijat muuttivat muotoaan. Heidän valkoiset pukunsa alkoivat laajeta peittäen myös kädet ja kasvot, jotka ennen olivat olleet paljaina, ja tuo puku osoittautuikin ilmeisesti heidän ihokseen. He hoikkenivat ja kasvoivat puoli metriä pituutta. Heidän päänsä muuttuivat suipommiksi. He näyttivät aivan ulkoavaruuden asukkailta. Tämän jälkeen he yksi kerrallaan katosivat kaappiin. Kun viimeinenkin heistä oli kadonnut, myös kaappi hävisi silmieni edessä.


\otsikko{Venäjän zombit}
\addcontentsline{toc}{section}{Venäjän zombit}

Lasautan zombia pumppuhaulikolla rintaan. Se jatkaa etenemistään pari metriä ja kaatuu sitten. Toivottavasti lopullisesti. Jos niitä ampuu päähän, ne vain jatkavat kulkuaan. Olemme nalkissa pienellä helsinkiläisellä funkkishuoltoasemalla. Zombeja vyöryy huoltoasemaamme kohti kaikkialta, mutta toistaiseksi olemme saaneet pidettyä asemamme.

Kaikki alkoi Venäjän vuoden 2019 Putin-vastaisista mellakoista. Venäläiset olivat saaneet tarpeekseen siitä, että Putin syyti kaikki rahat armeijalle, ja venäläisten elintaso oli romahtanut. Mellakoita oli kaikissa Venäjän suurissa kaupungeissa.

Sitten mellakoitsijat alkoivat muutua Putin-myönteisiksi zombeiksi. Huhuttiin, että Venäjän ortodoksisella kirkolla oli sormensa pelissä, ja suomalaisten iltalehtien lööpit huusivat paljastuksia Venäjän ortodoksisen kirkon salaisesta rituaalikirjasta, jossa oli mm. zombieksimuuttamisrituaali.

Oli miten oli, parissa kuukaudessa Venäjän kansa, aivan korkeinta valtaeliittiä lukuunottamatta oli muuttunut Putinille uskollisiksi epäkuolleiksi. Putin nähtiin epäilyttävän usein poseeraamassa kirkon patriarkkojen kanssa.

Sitten zombit alkoivat ylittää Suomen rajaa. Siellä täällä rajan pinnassa, Suomen puolella, löytyi suomalaisten ruumiita, joiden aivot oltiin syöty. Putin tietysti kielsi rajaloukkaukset ja väitti, että suomalaiset kävivät tulemassa syödyiksi Venäjän puolella. Kukaan ei uskonut Putinia.

Sitten zombit vyöryivät rajan yli joukolla. Niitä tuli miljoonittain, ja aina kun ne kohtasivat suomalaisia, ne tappoivat suomalaiset ja söivät näiden aivot. Suomalaiset olivat voimattomia epäkuolleiden invaasion edessä. Putin tietysti edelleen kielsi zombi-invaasion ja väitti zombeja Kokoomuksen aikaansaannokseksi.

Olemme nyt nalkissa funkkishuoltoasemalla, ja ainoa etu, joka meillä on puolellamme on se, että zombit eivät ole järin fiksuja. Ne kävelevät suoraan kohti meitä, ja niin kauan kuin niukat ammusvarastomme riittävät, saamme pidettyä ne loitolla. Ammusten loppuminen on kuitenkin vain ajan kysymys, ja voi vain toivoa, että jossain on vielä kaltaisiamme suomalaisten pesäkkeitä, jotka pärjäävät paremmin.

\otsikko{Luonnonlapset}
\addcontentsline{toc}{section}{Luonnonlapset}

William Smith oli kyllästynyt länsimaiseen sivilisaatioon. Vieraantuminen luonnosta, jäykät hierarkiset valtarakenteet, luonnon tuhoaminen, hän ei enää halunnut asua sellaisessa yhteiskunnassa.

William oli löytänyt kartasta länsimaille tuntemattoman pläntin Amazonin viidakosta. Hän etsisi pläntiltä alkuasukasheimon ja muuttaisi sen keskuuteen. Hän eläisi luonnonmukaista elämää egalitaarisessa yhteisössä.
\newline

\noindent William oli matkustanut löytämänsä tuntemattoman pläntin reunalle, sivistyksen viimeiseen linnoitukseen. Hän yritti löytää itselleen oppaan ja kantajia viemään itsensä syvemmälle viidakkoon, mutta kaikki potentiaaliset oppaat ja kantajat kieltäytyivät. Ikään kuin he olisivat pelänneet jotain.

William ei lannistunut. Hän menisi viidakkoon omin voimin. Hän joutuisi jättämään taakseen suurimman osan tarvikkeistaan ja kantamaan pelkästään selkäreppua, jossa olisi aivan välttämättömin.
\newline

\noindent William eteni kuvankauniissa viidakossa. Kaikkialla ympärillä oli vihreää, ja valtavat kukat kukkivat punaisina, keltaisina, sinisinä. William kuunteli lintujen laulua. Valtavan lehden suojassa käärme nieli parhaillaan pyydystämäänsä sammakkoa, mutta William ei huomannut sitä.

Yhtäkkiä William käveli ansaan. Lehtien alta singahti verkko ja vangitsi Williamin parin metrin korkeuteen. Verkko oli tehty sataprosenttisesti luonnonmateriaaleista, ja käsityötaito, jolla se oli luotu, oli hioutunut vuosituhansien aikana.

Jonkun ajan päästä kaksi pelkkiin lannevaatteisiin pukeutunutta miestä tuli kokemaan ansaansa. William oli löytänyt etsimänsä alkuasukkaat. Alkuasukkaat ottivat Williamin alas ja laskivat veret tämän ruumiista katkaisemalla Williamin kaulavaltimon kiviveitsellä. He kantoivat Williamin ruumiin kyläänsä.

Kylässä Williamin ruumis nyljettiin kiviveitsillä ja liha eroteltiin luista ja sisäelimistä. Liha pilkottiin ja se tarjoiltiin syötäväksi heimolaisille paistamattomana. Egalitarismin periaatteiden mukaisesti jokainen heimolainen sai syötäväksi palan Williamia.



\otsikko{Kommunistinmetsästäjä}
\addcontentsline{toc}{section}{Kommunistinmetsästäjä}



Elettiin 1950-lukua. Chuck Smith oli FBI:n agentti, jonka tehtävänä oli paljastaa viihteen parissa työskenteleviä kommunisteja. Nämä kommunistit olivat erityisen vaarallisia, koska heillä oli mahdollisuus ujuttaa kommunistisia piiloviestejä taiteeseensa, ja näin muokata yleisöään otolliseksi maaperäksi tuolle turmiolliselle aatteelle.

Smith oli kiinnittänyt huomionsa laulaja-lauluntekijä Will Percyyn. Percy julkaisi rakkauslauluja, joissa ei ollut mitään kommunismiin viittaavaa, mutta hänen äänensä oli niin karismaattinen, että kommunistin käsissä se olisi vaarallinen ase. Naiset kyynelehtivät ja pyörtyivät kuunnellessaan hänen levyjään.

Smith olikin selvittänyt, että joka viikon perjantai Percy vieraili eräässä hylätyssä satamarakennuksessa, ja tarkkailemalla rakennusta Smith sai selville, että eräs ammattiyhdistysaktiivi vieraili siellä myös. Siinä oli tarpeeksi syytä kotietsinnälle.

Kun Smith oli kolunnut Percyn kämpän läpi, erään lampunvalaisimen sisältä löytyi epäilyttävä laulunsanoitus.

\begin{quote}
Työläiset, yhtykää!\\
Aikanne on tullut.\\
Oikeuksistanne taistelkaa.\\
Älkää raatako kuin hullut.
\end{quote}

Näin sanoitus alkoi. Kun Smith luki sanoituksen, hänen mielessään kävi ajatus, että ehkä kommunistinen yhteiskunta sittenkin olisi hyvä idea. Smithin koulittu mieli hylkäsi kuitenkin ajatuksen nopeasti, ja pidätettäessä Percy sanoi vain: ''Minun työni on tehty.''
\newline

\noindent Smith mustasi Percyn maineen lopullisesti niin, ettei kukaan enää tarjonnut Percylle keikkoja tai levytyssopimuksia. Vähän tämän tapauksen jälkeen Smithistä alkoi kuitenkin tuntua, kuin kommunismin aalto olisi pyyhkäissyt yli Amerikan. Tämän tästä löytyi kommunistisoluja, ei vain viihdetaitilijoiden kekuudesta, vaan myös ihan tavallisten, työtä tekevien amerikkalaisten keskuudesta. Kaikissa tapauksissa tarina oli sama: Henkilö oli saanut postissa äänilevyn, jolla oli ollut Työläiset yhtykää-laulu Percyn esittämänä. Sanoitus ja Percyn ääni olivat olleet niin vetovoimaisia, että ne olivat houkutelleet kuulijan kommunistiksi!


\otsikko{Narsisti}
\addcontentsline{toc}{section}{Narsisti}



Eräänä pimeänä syysiltana Puavo kuuli melua pihaltaan ja meni katsomaan, mistä oli kyse. Hän näki kylän asukkaiden kerääntyneen pihalle. Kyläläisillä oli kädessään voimakkaita taskulamppuja ja soihtuja, sekä kaikkea aseeksi kelpaavaa: Heinähankoja, pesäpallomailoja, kakkosnelosen pätkiä, joihin oli lyöty pitkiä nauloja, ja olipa joillain haulikkokin. Eräs kyläläinen oli parhaillaan kiinnittämässä hirttoköyttä Puavon pihakoivun oksaan.

''Narsisti'', kyläläiset huusivat yhteen ääneen. ''Narsisti, narsisti, narsisti...''

Puavo hämmentyi. Olihan hänellä ollut tapana pysytellä omissa oloissaan, mutta hän luuli olevansa kyläläisten kanssa ihan hyvissä välessä.

''Mistä ihmeestä tässä on kyse?'' Puavo kysyi.

''Löysimme tällaisen listan netistä'', Löberg, kylän henkinen johtaja vastasi. ''Siinä luetellaan narsismin tunnusmerkkejä. Kaikki sopivat sinuun.''

''Otetaan esimerkiksi tämä'', Löberg jatkoi. ''Narsisti ei tunne häpeää omista vääristä teoistaan. Viime kesänä sinä et tuntenut häpeää, kun olit tapellut Hekan kanssa.''

Heka oli tuolloin umpihumalassa hyökännyt Puavon kimppuun, ja Puavo oli pitänyt häntä maassa, kunnes muut olivat saapuneet paikalle. Hän oli tarkoin varonut satuttamasta Hekaa.

''Tai tämä'', Löberg jatkoi. ''Narsisti on mielestään aina oikeassa, ja muut väärässä. Viime vuonna olit itsepintaisesti sitä mieltä, että susia pitää suojella, vaikka kaikki muut olivat sitä mieltä, että tappajasusi pitää ampua.''

Suden kutsuminen tappajasudeksi oli kyllä liioittelua. Sen oltiin nähty liikkuvan kylän liepeillä, mutta se ei ollut tehnyt vahinkoa. Pari kylän miestä oli ampunut suden ja saanut siitä sakot.

''Tai tämä'', Löberg jatkoi. ''Narsisti voi ostaa muille kalliita lahjoja, mutta hän tekee sen vain päästäkseen manipuloimaan lahjan saajaa. Viime jouluna ostit Timpalle kolmensadan euron jalkapallopelipöydän. Teit sen kuitenkin saadaksesi otteen hänen vanhemmistaan.''

''Tein sen siksi, että Timppa on köyhä, ja halusin hänen kerrankin saavan kunnon joululahjan'', Puavo sanoi. ''En halua mitään hänen vanhemmistaan.''

''Vai niin sanot'', Löberg vastasi. ''Mutta minäpä sanon, että narsisti valehtelee saadakseen itsensä näkymään edullisessa valossa.''

Kyläläiset alkoivat hokea ''Hirtetään narsisti, hirtetään narsisti, hirtetään narsisti...''

Puavo katsoi parhaaksi ottaa jalat alleen, ja hän juoksi metsään.

''Narsisti ei koskaan ota vastuuta teoistaan'', Löberg huusi hänen peräänsä.

Jonkun matkaa juostuaan Puavo katsoi taakseen ja näki talonsa liekeissä.


\otsikko{Todellinen minä}
\addcontentsline{toc}{section}{Todellinen minä}



Gustav oli kiinnostunut kaikesta yliluonnollisesta ja etsi opettajaa aiheesta. Hän olikin tavannut Marin, joka tiesi tarot-korteista, horoskoopeista, energiakristalleista, parantavista yrteistä ja sen semmoisesta. Kun Gustav pyysi, että Mari ottaisi hänet oppilaakseen, Mari antoi hänelle koristeellisen käsipeilin ja sanoi: ''Ota tämä peili ja laske sen edessä keskiyöllä pimeässä kymmeneen. Näet peilistä todellisen minäsi. Kerro sitten minulle, mitä näit, ja jos pidän kertomastasi, otan sinut oppilaakseni. Älä sitten yritä valehdella. Tiedän kyllä, puhutko totta.''

Gustavia arvelutti. Hänen kaverinsa oli kertonut hänelle hänen ollessaan pieni, että jos peilin edessä laskee keskiyöllä kymmeneen, näkee Paholaisen. Tämän jutun johdosta Gustav olikin kehittänyt aikuisikään jatkuneen pelon peilien ja yön yhdistelmää kohtaan. Gustav kuitenkin rohkaisi mielensä ja ajatteli, ettei lasten jutuissa voi olla todellisuuspohjaa.

Keskiyöllä Gustav otti peilin esiin, vähensi valaistusta ja laski kymmeneen. Salamat iskivät peilissä ja kuului jyrinää. Näkyviin peiliin tulivat mulkosilmäiset, punaiset kasvot, joiden ilme oli yrmeä. Olio näkyi selvästi kuin päivänvalossa. Olennolla oli pukinsarvet, ja se alkoi nauraa pilkallisesti Gustaville. Selvä Paholainen. Tätä ei kyllä voisi kertoa Marille.


\otsikko{Ruokakulttuurin rikastuttajat}
\addcontentsline{toc}{section}{Ruokakulttuurin rikastuttajat}


Kreivi Ortez oli turvapaikanhakijana suomalaisessa vastaanottokeskuksessa. Eräänä iltana hän oli menossa Ngong-heimolaisten huoneeseen katsomaan, mitä siellä tapahtui. Ngongit eivät suostuneet pitämään yllään muuta kuin lannevaatteitaan, mutta Ortez ajatteli, että kukin tyylillään.

Ngong oli alkukantainen heimo, joka eli Sumatran sademetsissä. Muut sumatralaiset vainosivat heitä, joten he olivat tottuneet piileskelemään viidakossa. Ylikansallinen yhtiö oli laittanut vastikään heidän perinteiset asuinsijansa tupakkapelloiksi, joten he olivat menettäneet kotinsa ja olivat alttiita vainolle. Suomalainen avustustyöntekijä oli ottanut viisi Ngong-miestä lentokoneeseensa ja lennättänyt nämä Suomeen turvapaikanhakijoiksi.

Kun Ortez avasi ngongien oven, hän havaitsi huoneen lattialla kuolleen irakilaisen turvapaikanhakijan. Tämän vatsa oli avattu, ja ngongit pistelivät hyvällä ruokahalulla poskeensa irakilaisen sisäelimiä. ''Kannibaaleja'', Ortez ajatteli. Hän antoi kannibaalit ilmi vastaanottokeskuksen henkilökunnalle. Yksi saalistaja oli tarpeeksi yhdelle vastaanottokeskukselle. Henkilökunta saisi päättää, mitä tekisivät ihmisten kanssa, joiden kulttuuriin kuului muiden ihmisten tappaminen ja syöminen.

Yöllä Ortez lähti saalistamaan. Hän muuttui pölypilveksi ja poistui vastaanottokeskuksesta ilmanvaihtokanavan kautta.

Ortez oli alun perin Transylvaniasta. Siellä hänet oli kuitenkin havaittu vampyyriksi, ja niinpä hän oli ollut siellä hengenvaarassa. Hän oli tullut pakolaisena Suomeen. Suomen viranomaiset tiesivät Transylvanialaisten pitävän häntä vampyyrina, eikä hän saanut altistua auringonvalolle, mutta Suomi on oikeusvaltio, eikä Ortezia voitu syyttää ilman pitäviä todisteita.

Ortez jatkoi matkaansa pölypilvenä kylälle. Vastaanottokeskus sijaitsi vain kolmentuhannen asukkaan taajamassa, mutta Ortez löytäisi uhrin. Hän näki naisen, joka oli ulkoiluttamassa puudelia keskellä yötä, joten tällä kertaa Ortezin ei tarvinnut tunkeutua pölypilvenä yhteenkään asuntoon. Ortez muuttui ihmis- tai paremmin sanoen vampyyrihahmoonsa, puri naista kaulaan ja imi veret tämän ruumiista. Nainen kaatui kuollena maahan. Ortez muuttui pölypilveksi ja palasi vastaanotokeskukseen.

Kylällä oli löydetty lähiaikoina useita Ortezin tappamia ruumiita, mutta viranomaiset varoivat syyttämästä turvapaikanhakijoita, ja niin Ortez sai tehdä työnsä rauhassa. Kylällä kohistiin turvapaikanhakijavampyyrista, ja MV-lehti revitteli aiheesta otsikoita, mutta koska asiasta kirjoitettiin MV-lehdessä, mikään sellainen taho, joka olisi ollut uhka Ortezille, ei ottanut juttuja vakavasti. Vihervasemmistolainen valtamedia tietenkin korosti, että vampyyreja ei ole olemassa, ja että turvapaikanhakijoiden yhteydestä murhiin ei ole mitään näyttöä.


\otsikko{Soitto}
\addcontentsline{toc}{section}{Soitto}


Reija oli vastikään alkanut käydä pienen kristillisen yhteisön kokouksissa. Hänet oli otettu hyvin vastaan, ja hän oli mennyt yhä syvemmlle ja syvemmälle yhteisöön. Huomenna hän saisi kasteen, mutta sitä ennen hänen piti kieltää Saatana. Kun Reija oli kysynyt, kuinka se tapahtuu, häntä oltiin neuvottu soittamaan puhelimella Saatanalle numeroon 666 ja sanomaan, että Kristuksen veren kautta hän kieltää Saatanan.

Reija inhosi puhelinsoittoja vieraille. Ne kammottivat häntä. Hän pyrki asioimaankin niin pitkälle kuin mahdollista joko käymällä paikan päällä tai sähköpostitse. Saatanan kieltävää puhelinsoittoakin hän oli lykännyt jo viikon. Kaste olisi huomenna, joten enää puhelua ei voisi lykätä.

Reija otti puhelimen käteensä ja ajatteli, että ehkä kyseessä oli vain rituaalinen ele. Numeroa 666 ei olisi olemassa, ja kun ääni toteaisi, että numeroa ei löydy, hän sanoisi kieltävänsä Saatanan Kristuksen vereen. Ei kai Helvettiin oikeasti ole puhelinyhteyttä.

Sydän pamppaillen Reija näppäili puhelimeen 666 ja painoi vihreää nappia. Puhelin tuuttasi muutaman kerran, ja sitten puhelimeen vastattiin.

''Saatana täällä'', demoninen ääni puhelimessa sanoi. Reijan sydän hyppäsi kurkkuun. Hän oli sittenkin oikeasti soittanut Saatanalle.

''Kiellän sinut'', Reija sanoi ääni väristen.

Puhelimesta kuului demoninen nauru. ''Ja millähän valtuutuksella sinä, pieni ihminen, kiellät minut, itse Saatanan?'' ääni puhelimessa kysyi.

Reija panikoi ja lopetti puhelun. Kun ensijärkytys oli laskenut, Reija tajusi, ettei hän ollut sanonut ''Kristuksen veren kautta.'' Reija mietti, oliko kielto pätevä ilman noita sanoja. Toivottavasti oli, koska uudestaan hän ei enää uskaltaisi soittaa.


\otsikko{Seksipikkarit}
\addcontentsline{toc}{section}{Seksipikkarit}

Kerran menin Jokisten luo. Kuulun vanhoillislestadiolaisiin, joten minun ei pitäisi veljeillä maailmallisten ihmisten kanssa, mutta kun asuu Helsingissä kaukana lestadiolaisten valtaseuduista, sitä alkaa tehdä poikkeuksia.

Soitin ovikelloa, ja Jesse Jokinen, perheen viisitoistavuotias poika, avasi.

Sisältä kuului Aimon, perheen isän ääni: ''Hei, ne vilahti just!''

Siinä samassa Jesse juoksi taloon sisään. Seurasin Jesseä pukuhuoneeseen, ja näin koko perheen tuijottavan lattialla istuen pesukonetta, joka oli käynnissä. Lattia oli täynnänsä tyhjäksi syötyjä lautasia.

''Nyt ne taas vilahtaa!'' Jaana, perheen äiti sanoi.

''Mitä ihmettä te katsotte?''kysyin.

Manna, perheen kymmenvuotias tytär sanoi: ''Äidin seksipikkareita. Isi osti ne äidille.''

Jesse sanoi: ''Nyt ohjelma loppui. Pistäkää uusi ohjelma.''

Aimo meni käynnistämään pesukonetta uudelleen, ja Jaana sanoi: ''Älä pistä ohjelmaan linkousta. Linkouksen aikana ne ei vilahtele.''

''Kauanko olette katsoneet tuota?'' kysyin.

Jaana vastasi: ''Kaksi päivää. Hei kuule, kävisitkö ostamassa meille valmisruokia? Sellaisia, jotka saa nopeasti lämmitettyä mikrossa.''
\newline

\noindent Poistuin asunnosta ja kerroin koko jutun pastorille, joka käy seuroissamme. Helsingin ainoa lestadiolaispappi, varmaan.

Pappi vastasi: ''Heihin on mennyt alushousuista kososlainen henki. Normaalistihan se on televisio, joka saa ihmiset lumoihinsa, mutta joissain tapauksissa ikkunallisella pesukoneella on sama vaikutus. Onpa hyvä, että he törmäsivät lestadiolaisiin. Vain vanhoillislestadiolaisuus on tie pelastukseen, joten kykenemme auttamaan heitä.''

Menin papin kanssa Jokisille. Pappi meni pesukoneen eteen ja piti tulisieluisen puheen ikkunallisten pesukoneiden synnillisyydestä. Jokiset istuivat liikkumatta paikallaan, kuin hypnotisoituina. Papin lopettaessa saarnan sanoihin ''Kaikki synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä'' perhe nousi pöllämystyneenä seisomaan, ja perheenjäsenet katselivat toisiaan.

Pappi pysäytti pesukoneen ja onki sieltä mustat pitsipikkarit, jotka hän poltti talon takassa. Siinä tarvittiin vähän bensaakin, kun pesukoneen jäljiltä pikkarit olivat märät.

''Mistä ostit ne alushousut?'' pappi kysyi Aimolta.

''Se oli joku putiikki Aleksanterinkadulla, Boutique Sofian ja Boutique Kaisan välissä.''

Kävelen Aleksanterinkatua päivittäin töihin, ja Boutique Sofian ja Boutique Kaisan välissä ei ole muuta kuin ovi, josta pääsee asuntoihin vievään porraskäytävään.


\otsikko{Avioliitto}
\addcontentsline{toc}{section}{Avioliitto}

Erään pienen mormonilahkon pastori oli kutsunut Karenin ja Jackin toimistoonsa. ''Olemme päättäneet laajentaa kuolleiden vihkimiskäytäntöjämme. Tähän asti olemme vain vahvistaneet eläessään naimisissa olleiden maallisia avioliittoja pyhiksi avioliitoiksi. Tästedes vihimme myös naimattomia kuolleita pyhään avioliittoon. Ensimmäiseksi pariksi olemme valinneet Taneli Antinpojan ja Birgit Hartikaisen. Tietokoneohjelmamme mukaan he ovat hyvä match. Seremonia järestetään heti. Karen ja Jack, seremoniassa te edustatte morsianta ja sulhasta.''
\newline

\noindent Taneli katsoi kartanon uutta asukasta. Kyllähän Taneli tiesi, että hänen olisi pitänyt kummitella tälle, mutta hän ei mitenkään viitsinyt piinata viatonta ihmistä.

Yhtäkkiä Tanelin viereen ilmestyi naishahmo. ''Birgit!'' Taneli tunnisti. Kun he olivat eläneet kaksisataa vuotta aiemmin, he olivat asuneet samassa kaupungissa.

''Olen nyt sinun vaimosi'', Birgit sanoi. ''Eräs pieni mormonilahko vihki meidät juuri avioliittoon, ja tulin Limbosta tänne seuraksesi. En kylläkän ymmärrä, miksei minua päästetty Taivaaseen. Ainahan minä eläessäni kamppailin hyvien asioiden puolesta.''

Oli kuin pala ektoplasmaa olisi hypännyt Tanelin spirituaaliseen kurkkuun. Eläessään Birgit oli ollut kaupungin pahansisuisin vanhapiika. Hän oli nostanut hirveän mekkalan milloin mistäkin pikkuasiasta.

''Tuossa se kartanon asukas on'', Birgit sanoi. ''Kummittele nyt sille!''

Tanelia hävetti pelotella asukasta, kun tämä oli niin joviaalikin. Taneli ei kuitenkaan uskaltanut uhmata uuden vaimonsa käskyä. Niinpä hän narisutti hiukan huoneen ovea.

''Ethän sinä raukka osaa edes kummitella'', Birgit sanoi. ''Ethän ole oppinut kahdessasadassa vuodessa mitään. Heitä vaikka tuo kukkaruukku seinään!''

Taneli tarttui arastellen kukkaruukkuun, mutta päästi otteensa siitä.

''On siinä meillä kummitus'', Birgit sanoi. ''Anna mennä, heitä se.''

''Jos pidät sitä niin tärkeänä, ehkä sinun pitäisi heittää se itse'', Taneli sanoi.

''Mitä puhetta tuo on? Sinähän se täällä kummittelet'', Birgit sanoi. ''Minä vain pidän sinulle seuraa. Näytä, että sinussa on kummitusta! Heitä se!''

Taneli nosti kukkaruukun vapisevin käsin. Se putosi lattialle ja särkyi. Kartanon asukas tuli ihmettelemään tapahtunutta.

''Saa kelvata näin aluksi'', Birgit sanoi. ''Mutta jatkossa odotan sinun suoriutuvan paremmin.''

Taneli huokasi apeana. Edes kuolema ei erottaisi häntä ja Birgitiä.

\otsikko{Leggingsit}
\addcontentsline{toc}{section}{Leggingsit}

Mirja oli noita. Hän olisi kovasti halunnut olla sellainen noita-akka, joka saa vihollisensa muuttumaan sammakoiksi, mutta henkisestä kirjakaupasta oli löytynyt opaskirja vain parantaviin yrtteihin ja tuohiamuletteihin. Hän olisi myös halunnut olla laihempi. Hän häpesi painoaan ja käytti väljiä vaatteita. Väljät vaatteet sopivat noidalle hyvin, tai niin Mirja ainakin ajatteli.

Mirjan kiinalaisesta nettikaupasta tilaama paketti oli tullut. Hän oli tilannut pääkallokuvioidut päällyshousut, joiden oli luvattu antavan käyttäjälleen taikavoimia. Kuvassa mallilla oli ollut oikein komeat mustat, valkoisin pääkalloin koristellut päällyshousut, joiden lahkeet lepattivat tuulessa.

Mirja avasi paketin, ja sieltä paljastui pääkallokuvioidut leggingsit. Mirja huokaisi ja ajatteli, että kiinalaisiin nettikauppoihin ei voinut luottaa. Hänen mielestään leggingsit eivät edes olleet mitkään päällyshousut. Toivottavasti hän saisi edes taikavoimia.

Mirja yritti vetää leggingsejä jalkaan, mutta ne olivat pienet. Hän katsoi kokomerkintää, ja se oli XXL, kuten hän oli tilannutkin, mutta pieniä olivat nämä kiinalaisten koot. Vaivoin hän sai vedettyä leggingsit jalkaan, ja jalassa ne puristivat hänen persettään ja reisiään. Mirja ei uskaltanut pukea leggingsien päälle mitään siinä pelossa, että ne menettäisivät taikavoimansa.

Mirja lähti ruokakauppaan ja jätti lompakkonsa edellisten päällyshousujensa taskuun. Kävellessä leggingsit kinnasivat, mutta onneksi hänen väljä paitansa peitti edes puolet hänen perseestään.

Kun Mirja kaupassa nosteli tavaroita alahyllyltä, häntä pelotti, että leggingsit ratkeaisivat. Ne kuitenkin vain puristivat entistä pahemmin. Miehet myös loivat Mirjaan katseita, ja Mirja ajatteli niiden olevan paheksuvia. Todellisuudessa siellä oli useampikin chubby chaser joukossa.

Kassalla Mirja teki maagisen eleen. Hän yritti noitua kassatytön niin, ettei hänen tarvitsisi maksaa ostoksia. Siinä samassa leggingsit vetäytyivät kasaan, murskaten kokonaan Mirjan hyllyvän perseen ja paksut reidet. Mirja tuupertui verilammikkoon.

\otsikko{Peep show}
\addcontentsline{toc}{section}{Peep show}

Vuonna 1862 olin muuttanut Lontooseen. Kaupunki tarjosi maaseutua parempia ansaintamahdollisuuksia, ja olinkin saanut työpaikan vakuutusyhtiön kirjanpitäjänä. Maalaispojan silmään Lontoo vaikutti suurelta ja oli täynnä houkutuksia. Ravintolat tarjoilivat ruokaa ja teatterit huvituksia. Kapakoihin ja porttoloihin en tietenkään tutustunut.

Eräänä iltana kävelin syrjäisellä kadulla, kun näin pulskan, viiksekkään miehen, ja hänen vieressään laitteen. ''Peep show'', sanoi laitteen vieressä oleva kyltti. Olin nähnyt vastaavia laitteita kiertelevien tivolien mukana. Laitteeseen katsottiin reiästä, ja sisällä näkyi kuvia palatseista, kaukomaiden eläimistä, näytelmistä ja muusta. Tekniikan ihmeenä kuviin oltiin saatu syvyysvaikutelma. Ajattelin kaipaavani huvitusta ja kysyin hintaa.

''Tavallinen show on pennyn, mutta kaltaisellenne herrasmiehelle suosittelen erikoisshowta. Se on kaksi penceä'', mies vastasi. Valitsin erikoisshown ja mies ohjasi minut laitteen ääreen.

Laitteessa oli oma katsomisaukkonsa kummallekin silmälle, kuin kiikarit. Asetin silmäni aukoille, ja show alkoi. Kauhistuin, kun ensimmäinen kuva näytti nuoren naisen alusvaatteisillaan, vetämässä silkkisukkaa jalkaansa. Kaltaiseni herrasmiehen olisi pitänyt lopettaa katselu siihen, mutta syvyysvaikutelman aitous sai minut jatkaman. Muut kuvat olivat samaa sarjaa: Nuoria naisia pukeutumassa, nousemassa kylvystä, ja niin edelleen. Viimeinen kuva esitti ilkoalastonta naista hiekkarannalla.

En saanut viimeisen kuvan mallia mielestäni. Tunnista toiseen hän pyöri ajatuksissani. Niinpä seuraavana iltana hakeuduin samaan peep showhun, että näkisin uudestaan tuon ihastuttavan olennon. Minulle muodostuikin tavaksi käydä joka ilta katsomassa tuo hävettävä show.

Kahden viikon päästä tuo turmiollinen show oli löystyttänyt moraaliani. Viimeisen kuvan kaunotar pyöri mielessäni, ja tuo näky oli saanut hermoni jatkuvaan kiihotuksen tilaan. Niinpä sorruin, tultuani showsta kotiini, itsesaastutukseen.

Seuraavana iltana lähdin taas hakemaan annostani rappiota. Tällä kertaa peep shown isäntä sanoi, että show olisi ''very special.'' Katsoin laitteeseen, ja kauhukseni näin oman huoneeni. Kuva oli tarkka kuin valokuva, mutta sen värit olivat kuin maalauksessa. Katsoin kauhulla ja näin itseni kävelevän huoneeseen. Mikään inhimillinen tekniikka ei pysty niin elävää liikkuvaa kuvaa luomaan, joten tämän täytyi olla paholaisen työtä. Katsoin inholla, kuinka istuin nojatuoliin ja avasin housunsepalukseni. Minä peep show -laatikossa otti jäykistyneen elimensä käteensä ja ryhtyi hieromaan sitä. Kuvotuksenväristykset kulkivat lävitseni, kun tajusin katsovani toisintoa edellisillasta. Kuin hypnotisoituna kuitenkin katsoin loppuun asti, kun häpäisin itseäni.

Häpeissäni nostin katseeni pois laitteesta, ja näin peep show -isännän nauravan ivallisesti. Katsoin häntä tarkemmin ja tajusin, että hänen otsastaan kasvoi pienet pukinsarvet.

\otsikko{Tyhmä}
\addcontentsline{toc}{section}{Tyhmä}

Marjutin asunnossa kummitteli. Katonrajassa lenteli usvamainen olio, joka ujelsi. Aikansa Marjut kuunteli ujellusta kunnes kyllästyi siihen ja luki kalevalaisen häätöloitsun.

\begin{verse}
Häivy haamu hourimasta\\
Kummitus kammottamasta\\
Henki siitä hönkimästä
\end{verse}

\begin{verse}
Manaisille majoille\\
Hauan kiven alle\\
Riistamaille autuaammille
\end{verse}

Kun Marjut oli lukenut loitsun, hän kuuli kummituksen ensimmäistä kertaa muodostavan sanoja:

''Sitä minä en ihan tajunnut, että mikä se hauen kivi on.''

''Ei hauen vaan hauan.''

''Hauvan kivi'', kummitus jatkoi. ''Niinkuin koiran.''

''Ei vaan haudan.''

''No miksei siinä lorussa sitten sanota haudan?''

''Se on semmonen murteellinen muoto'', Marjut sanoi.

''Onpa tyhmä loru, ja miten minä voisin mennä riistamaille kun vastustan metsästystä?''

''Se on vaan semmoinen kielikuva.''

''Kieli mikä?''

''Kielikuva. Niinkuin kuvainnollista puhetta'', Marjut sanoi.

''Miksei vaan voi sanoa suoraan, mitä tarkoittaa?''

Marjut huokaisi. Haamu oli liian tyhmä häädettäväksi.

\otsikko{Sliipattu}
\addcontentsline{toc}{section}{Sliipattu}

''Osta nyt Äkkiä rikkaaksi -kirja'', Einari sanoi.

''Tuo kirja on huijausta'', mustapukuinen mies vastasi. ''Mutta voin taikoa sinut rikkaaksi.''

Einari kiinnostui heti. Hän oli sliipattu myyntitykki joka hankki elantonsa myymällä rikastumisoppaita. Hänen tärkein pääomansa oli luottamusta herättävä ulkomuoto sekä sulavapuheisuus. Rikastumisoppaita myymällä - kuten niiden opeillakaan - ei rikastunut, mutta lahjakas myyntitykki pystyi elämään mukavasti.

''Sivuvaikutuksena sinusta tulee niin ruma, ettei kukaan osta sinulta mitään.''

Einari suostui. Hän ajatteli, että jos hän olisi rikas, hänen ei tarvitsisikaan myydä mitään.

Vähän ajan päästä amerikkalaisen happoyhtiön rekka törmäsi Einariin. Happo runteli hänen kasvonsa tunnistamattomiksi. Ne olivat pelkkää arpea, suu oli vinossa, nenän paikalla oli kaksi reikää, ja vasen silmä oli ummessa. Hän sai korvauksena happoyhtiöltä kymmenen miljoonaa euroa.

Einarin ystävät kuitenkin kavahtivat Einarin uutta ulkomuotoa. Rahaa hänellä nyt oli, mutta kukaan ei halunnut olla tekemisissä hänen kanssaan. Einari päätti, että hän ei ollut sittenkään tyytyväinen tradeoffiin. Raha ei korvannut sosiaalisen vuorovaikutuksen menettämistä

Jonkun ajan päästä Einari törmäsi mustapukuiseen mieheen ja pyysi tätä perumaan taian.

''Taikaa ei voi perua, mutta jos saat suostuteltua jonkun ottamaan sen harteilleen, kantajaa voidaan vaihtaa.''

Kokeneena kaupparatsuna Einari laati myyntistrategian. Toisin kuin aiemmin, nyt hän kauppaisi oikeaa rikastumista. Hän ei kertoisi ikävästä sivuvaikutuksesta, hehkuttaisi pelkästään rikastumista.

Kun Einari yritti kaupata rikastumista ihmisille, hän havaitsi olevansa niin ruma, ettei kukaan uskonut hänen tarjoustaan rikastumisesta. Jossain mustapukuinen mies nauroi vertauskuvalliseeen partaansa.

\otsikko{Saunan taakse}
\addcontentsline{toc}{section}{Saunan taakse}

Riistajärven kylän naapurikylissä puhuttiin, että Riistajärvellä tapahtui jotain outoa. Kukaan ei oikein osannut kertoa mitä, mutta huhuista pystyi rivien välistä lukemaan, että kylän ajateltiin olevan ennemmin Paholaisen kuin Jumalan hallussa. ''Jotain outoa siellä varmasti tapahtuu'', sanottiin.

Niinpä päätin tutustua asiaan. Otin huoneen Riistajärven keskiolutbaarin yläkerrasta ja lähdin baariin kyselemään. ''Mitä sinä tänne tulet kyselemään? Ihan tavallinen kylä tämä on'', kaljaukot vastailivat. Sama toistui, kun kyselin muilta kylänraitilla. Ihmiset korostivat kylänsä tavallisuutta ja kyseenalaistivat sen, että saavatko ulkopuoliset ylipäätänsä kysellä asiasta.

Jäin kuitenkin kylään. Tarkkailin elämää, ja usein öisin näin joidenkin ihmisten menevän metsään. Kun seuraavana päivänä kyselin asiasta metsässäkäyneiltä, he vakuuttivat katsoneensa illan telkkaria ja menneensä sen jälkeen nukkumaan. Ainakaan he eivät olleet omien sanojensa mukaan metsässä yöllä käyneet. Ja ainakaan heidän omien sanojena mukaan heidän asiansa eivät todellakaan kuuluneet minulle. Kun yritin keskustella edellisen illan tv-ohjelmista, he eivät muistaneet, mitä olivat katsoneet.

Yhtenä yönä lähdin salaa seuraamaan metsään menevää ihmistä. Kuljimme ensin kylän raittia, ja sitten metsään. Kun olimme kulkeneet sata metriä metsäpolkua, tuo ihminen katosi kuin tuhka tuuleen. Jouduin palaamaan saamatta selkoa tapahtumista. Seuraavana päivänä kadonnut ihminen kulki taas kylän raitilla kuin mitään ei olisi tapahtunut.

Sitten tuli kylän kesäjuhlat. Tanssilavan viereen pystytettiin salko, jossa oli kaiverrettuna jotain maagisen näköisiä symboleja, kuin toteemipaalu, ja haitaristista ja sähköbasson soittajasta koostuva orkesteri soitti tanssimusiikkia. Kyselin kyläläisiltä salon merkeistä, mutta kaikki kielsivät siinä mitään merkkejä olevankaan. ''Ihan sileä salko se on'', yksikin sanoi, kun salon vieressä osoitin siinä olevaa merkkiä. ''Ei siinä mitään merkkiä ole.''

Kyselin ja kyselin merkeistä, ja kyläläiset alkoivat käydä aggressiivisemmiksi. ''Mitä sinä tänne tulet meidän asioihin puuttumaan?'' he sanoivat. ''Usko jo, ei siinä salossa mitään symboleja ole.'' Lopuksi uhkasivat hakata minut, tai ehkä jopa viedä saunan taakse, jos en heti poistuisi kylästä.

''Saunan taakse tuollaiset utelijat viedään'', he sanoivat. ''Siinä vaiheessa se on nirri pois.''

Siinä vaiheessa kun he alkoivat töniä minua, katsoin parhaaksi poistua kylästä. Kylän salaisuus ja selvittämättä, mutta en usko, että totuus olisi selvinnyt saunan takana.

\otsikko{Pihan metallitötsä}
\addcontentsline{toc}{section}{Pihan metallitötsä}

Eräänä aamuna kerrostalomme pihalle oli ilmestynyt metallinen torni. Se oli sileä, metrin korkea, ja sen yläosa oli sen vartta leveämpi. Muut talon asukkaat eivät kiinnittäneet siihen huomiota. Ajattelivat varmaan sen olleen aina siinä ja liittyvän johonkin kellarintilojen ilmastointiin.

Työttömänä minun ei tarvinnut herätä aikaisin, joten tapanani oli käydä myöhään yöllä tupakalla pihalla. Huomasin joskus tällöin metallitornista nousevan usvaa ja sen ympärillä pieniä ihmisenkaltaisia olioita. Morjestelimme, mutta muuten jätimme toisemme rauhaan.

Yhtenä yönä lähdin kulkemaan olioita kohti, ja yhtäkkiä huomasin olevani maan alla, jonkunlaisessa luolastossa, joka paljastui maahisten valtakunnaksi. Onneksi maahiset olivat vieraanvaraisia, ja minua kestitettiin kunnolla. Paistia, leivonnaisia, perunamuhennosta. Jopa riistaa oli tarjolla. Työttömälle ilmainen ateria kelpasi, ja aterian jälkeen palasin omaan maailmaani. Kysyin ennen lähtöä pihan metallitötsästä, ja maahiset kertoivat sen olevan heidän savupiippunsa.

Kun palasin kotiin, huomasin, että eteiseeni oli tullut vierailuni aikana postia. Avasin pelottavimman näköisen kirjeen, ja luin, että työttömyyskorvaukseni oli katkaistu, koska en ollut käynyt työkkärissä ilmoittautumassa. Ilmoittautumisenhan oli pitänyt olla vasta viikon päästä! Katsoin kirjeen päiväystä, ja tajusin, että kahden tunnin vierailu maahisten maailmassa oli vastannut kahta viikkoa ihmisten maailmassa. Kirosin mielessäni. Tätä selitystä työkkärin täti ei uskoisi.

\otsikko{Vastentahtoinen meedio}
\addcontentsline{toc}{section}{Vastentahtoinen meedio}

''Minulla on viesti Anna Matilaiselle'', valkoutuinen hahmo sanoi. ''Hän on samalla kurssilla kanssasi.''

''Älä häiritse!'' Martti tiuskaisi. ''Anna minun keskittyä differentiaaliyhtälöihin.''

Martin suurin unelma oli tulla matemaatikoksi, ja parhaillaan hän opiskelikin matematiikkaa yliopistossa. Opiskelusta ei kuitenkaan tuntunut tulevan mitään. Aina kun Martti yritti keskittyä lukemaan matematiikkaa, henget saapuivat ja alkoivat kertoa hänelle viestejään.

''Annan kuolleella äidillä on kaikki hyvin taivaassa'', henki jatkoi. ''Hän seuraa tyttärensä edesottamuksia maan päällä myötätunnolla.''

''Kuule ei vois vähempää kiinnostaa'', Martti sanoi. ''Mitä kuvittelet minusta yliopistolla ajateltavan jos alkaisin välittää siellä muille viestejä kuolleilta?''

''Mutta sinut on valittu viestinvälittäjäksi kuolleiden ja elävien maailmojen välillä'', henki sanoi. ''Se on suuri kunnia.''

''Kunnia muka'', Martti sanoi. ''Lukiolaisena menestyin matematiikkakilpailuissa ja sain kunniaa. Jos antaisitte minun lukea, saisin aikaa myöten kunniaa matemaatikkona.''

''Ryhdy suosiolla meedioksi'', henki sanoi. ''Meedioitakin arvostetaan.''

''Ehkä jonkun Ultra-lehden lukijakunnan keskuudessa. Status hörhöyhteisössä ei nappaa yhtään.''

''Statusta sekin on.''

''Jos ryhtyisin meedioksi, suuri yleisö pitäisi minua kuitenkin huijarina. Jotkut harvat hörhöt vain arvostaisivat.''

Todellisuudessa Martti ei ollut mitenkään statushakuinen, mutta meedion statusongelmat olivat helpommin hahmotettavissa kuin Martin todelliset tarkoitusperät. Martti nimittäin suhtautui matematiikkaan platonistisesti. Hänen mielesään matemattiset teoreemat olivat tosiolevaa, ikuisia ja muuttumattomia. Niihin verrattuna tuonpuoleinen henkien ja aaveiden todellisuus oli kuin pelkkä heijastus seinällä. Niin kontingenttia kuten muukin empiirinen todellisuus. Kun ideat, jylhät, ikuiset ja muuttumattomat asetettiin vastakkain aistein havaittavan, sattumanvaraisten pöytien, kahvikuppien ja aaveiden kanssa, ideat ottivat selkävoiton sata-nolla. Martille aaveet tosiaan olivat aistein havaittavia.
\newline

\noindent {\em Kaksi vuotta myöhemmin.}

''Kiitos, että kerroit, että lapsellani on hyvä taivaassa'', Sirpa sanoi.

''Sitähän työni on'', Martti sanoi. ''Viestien välittämistä.''

Martti oli luovuttanut. Matemaatiikka oli väistynyt meediohommien takia.

''Lähtisitkö joku päivä kahville?'' Sirpa kysyi.

Martti katsoi Sirpaa. Kolmekymppinen, muodokas kroppa, huoliteltu ulkonäkö. Todella vetävän näköinen pakkaus, mutta ei voinut tietää, piilikö pinnan alla traumoja. Se asia selviäisi ajallaan.

''Lähdetään vaikka heti'', Martti sanoi.

Martti oli huomattavan menestyksekäs meedio. Hän välitti tarkkoja ja yksityiskohtaisia viestejä tuonpuoleisesta. Toisin kuin muiden meedioiden viestit, Martin viestit olivat totuudenmukaisia, ja se näkyi tilipussissa. Toisin kuin matematiikanopiskelijana, rahaa ja naisia Martilla nyt riitti, kun vaan ei välittänyt siitä, että naiset olivat herkkäuskoisia hörhöjä.

\otsikko{Ratsu G5-F7}
\addcontentsline{toc}{section}{Ratsu G5-F7}


Kaikki alkoi siitä, kun antikvariaatinpitäjäystäväni lahjoitti minulle shakkilaudan. Olin maininnut, että minusta olisi hauskaa omistaa kirottu esine, ja kun hän oli sattumalta saanut kirotun shakkisetin, hän lahjoitti sen minulle. Jos laudalla siirtäisi valkean ratsun G5-F7, menettäisi kaiken mitä omistaisi.

Saman päivän iltana kun olin saanut shakkilaudan, veljeni tuli käymään luonani. Minä ja velipoika kilpailemme aina kaikessa. Olin varakkaampi kuin hän, joten hän paikkaili itsetuntoaan haastamalla minut kaikennäköisiin kilpailuihin. Niissä voitot menivät yleensä tasan.

''Eiköhän oteta erä shakkia'', velipoika sanoi nähtyään uuden antiikkishakkisettini. Ajattelin, että yksi ratsun siirto olisi epätodennäköinen. Sitä paitsi, jos kieltäytyisin haasteesta, velipoika pitäisi itseään moraalisena voittajana, ja sitä en halunnut. Niinpä hyväksyin haasteen.

Velipoika otti mustan ja valkean sotilaan, ja sekoitti ne selkänsä takana. Olemme pelanneet sen verran shakkia keskenämme, että tämä aloitusrituaali on jo vakiintunut. Hän tarjosi nyrkkejään, ja valitsin vasemman. Siitä paljastui valkoinen sotilas. Pelaisin siis valkoisilla, eikä kirous iskisi kumpaankaan, jos vain välttelisin kiroussiirtoa.

''Tosimies voittaa mustillakin'', velipoika sanoi. ''Valkeat on lällyn nappulat.''

Peli alkoi. Mietimme pitkään jokaista siirtoa, koska kumpikaan ei halunnut hävitä. Peli oli tasainen. Sitten tajusin, että velipojan suojaamaton lähetti oli ruudussa G5. Enempiä ajattelematta söin sen ratsulla. Nyt pitäisi vain vältellä ratsun siirtämistä F7.

''Haa!'' velipoika sanoi voitonriemuisena.

Kyseessä oli ansa, ja velipoika sai hyökkäyksen aikaiseksi. Häviöni alkoi näyttää vääjäämättömältä, ja pähkäilin ja pähkäilin, kuinka pinteestä päästäisiin. Veljelleni en halunnut hävitä. Sitten tajusin siirtosarjan, jolla saisin matitettua velipojan. Kuin itsestään käteni nousi sarjan ensimmäiseen siirtoon. Ratsu G5-F7.
\newline

\noindent Nyt paistan näpistettyä lenkkimakkaraa muiden spurgujen kanssa sillan alla. Se tässä eniten vituttaa, että nyt velipoika on varakkaampi kuin minä.

\otsikko{Kauhea kauha}
\addcontentsline{toc}{section}{Kauhea kauha}

Kauhea kauha lähestyi Villen lautasta. Martta-täti oli antamassa hänelle keittoa. ''Muista, että lautanen pitää syödä tyhjäksi'', äiti sanoi.

Isä, äiti ja Ville olivat tulleet Martta-tädin luokse kylään, ja parhaillaan oli ruokailu. Kun Ville oli edellisenä yönä hiippaillut vessaan, hän oli kuullut isän ja äidin keskustelun. He olivat puhuneet siitä, kuinka he olivat kyllästyneitä Villeen, ja että Martta-täti tekisi keittoa, joka muuttaisi Villen rupikonnaksi.

Kauhea kauha kaatoi keittoa lautaselle. Ville katsoi sitä. Jotain klimppejä maidossa, kuin vihanneksia, mutta väärän värisiä, violetteja. Ville vihasi vihanneksia muutenkin, ja vielä tuntemattomat vihannekset yököttivät häntä.

Ville laittoi kädet puuskaan ja sanoi: ''En syö!''

''Tuo on epäkohteliasta'', äiti sanoi. ''Martta-täti loukkaantuu, jos et syö.''

''En syö!'' Ville toisti.

Äiti nosti Villen lusikan ja otti siihen keittoa. ''Täältä tulee lentokone!''

Ville istui kädet puuskassa, suu tiukasti kiinni. Tällöin isä nousi, tarttui Villeä olkapäästä ja toisella kädellä pakotti Villen suun auki. Äiti alkoi kauhomaan keittoa Villen avonaiseen kitaan.

Se maistui pahalta.

\otsikko{Biorytmit}
\addcontentsline{toc}{section}{Biorytmit}

Marko oli käynyt pop up -kirpputorilla ja ostanut sieltä VIC 20 -kotitietokoneen. Marko piti tietokoneista, ja hän halusi tutustua tähän 40 vuotta vanhaan laitteeseen.

Koneen mukana oli tullut ohjelmakasetteja. Marko työnsi ensimmäisenä käteen osuneen kasetin pesään ja kirjoitti netin ohjeilla latauskäskyn. Kone lataili aikansa, kunnes ''Biorytmit'' -ohjelma käynnistyi.

Biorytmit ovat 1900-luvun alussa kehitetty teoria, jonka mukaan ihmisen fyysinen, älyllinen ja emotionaalinen suorituskyky vaihtelee ajan myötä jaksollisesti. Kullakin kolmesta ominaisuudesta oli oma jaksonsa, kolmenkymmenen päivän molemmin puolin.

Marko syötti ohjelmaan syntymäpäivänsä ja senhetkisen päivämäärän. Kone alkoi piirtää kolmea käyrää. Ruudulla tilaa oli noin kuukaudelle, mutta kone piirsi vain kymmenen seuraavan päivän jakson. Oikea puoli koordinaatistosta jäi tyhjäksi. ''Tässä on oltava jokin bugi'', Marko ajatteli ja siirtyi kokeilemaan pelejä laitteella.

Viiden päivän päästä Marko kokeili biorytmiohjelmaa uudestaan. Nyt biorytmejä tuli ruutuun vain viiden päivän verran. Kolme päivää siitä Marko kokeili ohjelmaa vielä kerran, ja nyt biorytmejä tuli vain kahdelle päivälle.
\newline

\noindent
Jukka käynnisti perintönä saamansa VIC 20 -kotitietokoneen. Hänen serkkunsa Marko oli kuollut mystisesti eivätkä lääkärit olleet löytäneet kuolinsyytä. Kun suku oli jakanut Markon omaisuutta, Jukka oli ottanut antiikkitietokoneen. Jukka työnsi ensimmäisenä käteen sattuneen ohjelmakasetin koneeseen ja kirjoitti latauskäskyn. ''Biorytmit'' -ohjelma latautui.

\otsikko{Homunculus}
\addcontentsline{toc}{section}{Homunculus}

Klaus laittoi spermanäytteen mikroskoopin alle ja katsoi. Ei yhtään siittiötä. Kyllähän Klaus hedelmällisyyspoliklinikan työntekijänä tiesi, että miesten sperman laatu oli viime aikoina laskenut, mutta täysin siittiötön näyte oli harvinaisuus. Klaus kirjasi havainnon ja siirtyi seuraavaan näytteeseen. Sekin oli siittiötön. Niin oli kolmas ja neljäskin. ''Outo sattuma'', Klaus ajatteli.

Klaus tuumi, että onneksi hänen oma spermansa oli kelvollista. Hän oli joskus tutkinut oman spermansa, vaikkei poliklinikan resursseja olisikaan saanut yksityisasioihin käyttää. Klaus ja hänen naisystävänsä alkaisivat yrittämään lasta, kunhan naisystävä palaisi Ruotsinlaivalta hummaamasta. Oli siellä tyttöporukassa.

Klaus alkoi miettiä, oliko hänen mikroskoopissaan jotain vikaa. Tai ehkä mikroskoopit olivat paholaisen eksytystä niin kuin se yksi lahko väitti. Hupisurffaileminen oli Klausin työpaikalla kielletty, mutta Klaus ajatteli pitävänsä tauon ja etsivänsä lahkon nettisivun.

Lahkon nettisivu löytyi, ja Klaus alkoi lukemaan sekavaa selitystä. Lahkon mukaan miehellä oli kiveksissään homunculuksia, pikkuriikkisiä vauvanalkuja, jotka sukupuoliyhteydessä siirtyivät naisen kohtuun. Miespuolisilla homunculuksilla oli kiveksissään vielä pienempiä homunculuksia, joilla puolestaan oli kiveksissään vielä pienempiä homunculuksia ja niin edelleen. Iteraatiot eivät jatkuneet äärettömiin, vaan jossain vaiheessa tulisi viimeinen ihmispolvi, ja viimeinen syntyvä ihminen olisi Jeesus.

''Hallelujaa! Mikroskoopit ovat alkaneet toimimaan! Eksytys on loppunut!'' välkkyi punaisella tekstillä sivun ylälaidassa. Klaus ei enää tiennyt, mitä uskoa. Hän meni spermatutkijoiden keskustelupalstalle, ja siellä kaikki kertoivat, että yhdessäkään spermanäytteessä ei enää näkynyt siittiöitä. ''No ei niissä homunculuksiakaan näy'', Klaus ajatteli.

Silloin Klausin työhuoneeseen tuli lähes sietämättömän kirkasta. Klaus katsoi valonlähdettä, ja kirkkauden keskellä seisoi valkeaan kaapuun pukeutunut, kaunis ihmishahmo. Klaus ei ollut ihan varma hahmon sukupuolesta, mutta mieheltä se näytti. ''Sinä syntinen!'' hahmo sanoi. ''Sinun takiasi Kristus ei synnykään. Nyt Peto pääsee mellastamaan vapaasti.''

Silloin Klaus muisti, että edellisenä iltana häntä oli panettanut, mutta naisystävä oli ollut Ruotsinlaivalla. Niinpä Klaus oli runkannut.

\otsikko{Kallio}
\addcontentsline{toc}{section}{Kallio}

Olin valmistunut yliopistosta ja saanut pysyvän työn mainostoimistosta. Koska tuloni kasvoivat, muutin Vuosaaresta Kallioon. Uusi asuntoni oli suurehko halli erään vanhan kerrostalon pohjakerroksessa. Kallio on suosittua asuinaluetta, joten täällä on liiketiloja muutettu asunnoiksi. Minun asunnossani oli aiemmin sijainnut pienen uskonnollisen yhdyskunnan kirkko. Petroshenki-seurakunta oli yhdyskunnan nimi. Kallio on mielenkiintoinen paikka, kun täällä on pieniä uskonnollisia yhdyskuntia, thaihieromalaitoksia ja pornokauppoja rinta rinnan.

Asuntoni seinällä näkyi vieläkin suuri ristinmuotoinen vaalentuma, kun siitä oli kirkon risti poistettu. Kaikkein kummallisin oli kuitenkin lattia. Varsinaisen huoneen lattia oli puoli metriä eteistä ja keittosyvennystä korkeammalla, ja siinä välissä oli kaksi porrasta.

Kun vuokrasin asuntoni, vuokraisäntäni kertoi, että uskonnollinen yhdyskunta oli joutunut talousvaikeuksiin, heiltä oli jäänyt vuokrat maksamatta ja heidät oli pitänyt häätää. Eivät kuulemma olleet suostuneet lähtemään suosiolla, vaan heidän ulosheittämiseen oli tarvittu poliisin apua. Olivat vain huutaneet, että he olivat olleet siinä vuokralla jo viisikymmentä vuotta.
\newline

\noindent
Olin tyytyväinen Kallioon, Torkkelinmäki oli rauhaisa asuinpaikka, mutta vilskeeseen pääsi heti parin korttelin päästä. Lisäksi keskustaan oli lyhyt matka metrolla. Aloin kuitenkin heti muutettuani nähdä kummallisia painajaisunia. Niissä kalpeat, luisevat ihmishahmot kirkuivat kuin olisivat vaatineet jotain.

Hahmoista neljä erottui muista. Kutsuin heitä Kuristajaksi, Vietteleviksi naisiksi ja Papiksi. Kuristaja ojensi aina unessani luisevat kouransa ja kuristi minua. Joskus kun heräsin tällaisesta unesta, kurkkuani kuristi. Viettelevät naiset olivat kaksi rumaa, luisevaa naishahmoa. He paljastelivat unessa intiimejä paikkojaan, jotka olivat yhtä rumia kuin naisetkin. He pyrkivät myös koskettelemaan minua, ja herättyäni tunsin vielä heidän kosketuksensa ihollani. Pappi puolestaan luki raamattuaan ja syytteli minua syntiseksi.
\newline

\noindent
Yhtenä yönä Pappi lateli syytöksiään ja uhkauksiaan helvetin tulesta tavallista pontevammin. Hän myös pirskotteli vihkivettä päälleni. Nostin käteni suojaksi, ja vihkivesi poltteli käsiäni kuin happo. Kun heräsin, polte jatkui, ja kun katsoin käsiäni, ne olivat ruvella.

En yhtään ymmärtänyt tilannetta, joten laskeuduin kaksi porrasta eteiseen, vedin kengät jalkaani ja lähdin kävelylle selvittääkseni pääni. Kävelylenkillä olin edelleen unentokkurassa, ja mielessäni pyöri villejä ajatuksia, mutta yhä selvemmin minusta alkoi tuntua, että asunnossani olleella kirkolla oli jotain tekemistä asian kanssa.

Palasin kotiin, riisuin kengät eteiseen ja nousin kaksi porrasta huoneeseeni. Avasin tietokoneeni etsiäkseni tietoa Petroshenki-seurakunnasta. Googlella tuli heti osuma, mutta kun linkkiä klikkasi, tuli vain ilmoitus poistetuista sivuista. Sain kuitenkin url:n, joten pystyin etsimään sivujen arkistokopion Wayback machinella.

Arkistokopion mukaan kirkon opille keskeistä oli se, että maailmanlopun aikaan tulisi viimeinen tuomio, ja sen jälkeen ihmiset jakaantuisivat taivaaseen ja helvettiin menijöihin. Kirkko myös painotti, että ihmisen tietoisuus ei sammu kuolemassa, vaan jatkuu koko ajan sieluna. Siitä, missä sielu viettää kuoleman ja viimeisen tuomion välisen ajan ei sivuilta löytynyt tietoa.

Sitten silmäni osui heidän hautajaiskäytäntöihinsä. Siinä he pitivät ikivanhoista tavoista kiinni. Heidän mukaansa vainajat piti haudata kirkon lattian alle, tai muuten ne tulisivat vainoamaan eläviä!

\otsikko{Loputon tarina}
\addcontentsline{toc}{section}{Loputon tarina}

Kalle oli yläkoululainen, joka ei pitänyt lukemisesta. Mielummin hän pelasi tietokoneella ja katsoi telkkaria. Kalle jätti aina lukematta koulusta luettavaksi saadut romaanit, ja vastaili niitä koskeviin kysymyksiin puutaheinää. Hänen äidinkielenopettajansa oli niin lepsu, että päästi Kallen siitä huolimatta viitosilla läpi.

Ysiluokalla Kallelle oli tullut uusi äidinkielenopettaja, neiti Ramat. Vaikka neiti Ramat oli neiti, hän oli vanha, sekä lisäksi pienikokoinen, ja hänellä oli tummat hiukset nutturalla ja pullonpohjalasit. Kun tuli kirjanluvun aika, Ramat antoi Kallelle eri kirjan kuin muille.

''Et saa peruskoulun päästötodistusta ennen kuin tämä on luettu'', neiti Ramat sanoi outo sävy äänessään.

Kalle katsoi kirjaa, ja sen kannessa oli koristeita ja pyöreä reikä. Reiästä näkyi ensimmäisellä sivulla oleva, koristeellisin kirjaimin kirjoitettu kirjan nimi ''Loputon tarina''.

Illalla kotona Kalle alkoi lukea kirjaa. Se kertoi pojasta, joka siirtyi maagista kirjaa lukiessaan taikamaailmaan. Kallesta lukeminen oli tylsää, hän olisi mielummin lahdannut zombeja videopelissä. Tunnin kärvisteltyään Kalle katsoi kirjaa ylhäältä päin ja totesi, että hän oli edennyt ihan hyvin. Puoliväliin oli vielä matkaa, mutta luettujen sivujen pinkka ei ollut häviävän ohut.

''Nyt ollaan puolessavälissä'', Kalle ajatteli parin päivän päästä. Hän katsoi kirjaa ylhäältäpäin, ja luettujen sivujen nippu näytti yhtä paksulta kuin lukemattomienkin. Hän oli lukenut tunnin päivässä, koska päästötodistus ja sen saamatta jääminen kummittelivat mielessä. Kirjassa vaihtelivat seikkailut taikamaassa ja lyhyet jaksot, joissa päähenkilö istui kellarissa lukien kirjaa.

Kalle jatkoi tunnin illassa. Aina silloin tällöin hän vilkuili kirjaa ylhäältä päin että paljonko oli vielä jäljellä, mutta nyt lukemattomien sivujen pinkka ei enää ohentunut eikä luettujen sivujen pinkka paksuuntunut. ''Tämäpä kummallista'', Kalle ajatteli. Seikkailut taikamaassa jatkuvat Kallen mielestä pitkäpiimäisinä.

Koulussa neiti Ramat kyseli Kallelta, kuinka lukeminen edistyy, ja Kalle kertoi lukevansa tunnin päivässä.

''Paljonkos on sivuja jäljellä?'' Ramat kysyi pilkallisesti.

''Onhan niitä'', Kalle vastasi hiukan häpeillen.

''Muista, että jos et lue sitä loppuun, et saa päästötodistusta'', Ramat sanoi. ''Mitkään selitykset eivät kelpaa.''

Päivästä toiseen Kalle luki, mutta kirjanmerkkinä käytetty post it -lappu ei siirtynyt yhtään kirjan loppua kohti. Sitten kirjassa tuli pitkä pätkä päähenkilön kellarissaistumisesta, ja siinä kuvailtiin, kuinka päähenkilö innoissaan luki sivun toisensa perään. Kalle oli kurkkuaan myöten täynnä kyseistä kellaria.

''Hän ei pysty koskaan lopettamaan lukemista'', kirjassa sanottiin ennen kuin kuvailu siirtyi taas taikamaahan.

\otsikko{Talismaani}
\addcontentsline{toc}{section}{Talismaani}

''Art, art, buy, buy!''

Istuin Jorgen kanssa terassilla, ja musta mies oli tullut kaupittelemaan minulle puukirahvia. Olin Mallorcalla lomamatkalla, ja siellähän kaupustelijoita riitti.

''Don't buy'', Jorge sanoi. ''Cheating.''

Jorge oli paikallinen tuttavuus. Mistäs muualta viisikymppinen nainen nuorta miestä saisi kuin etelänmatkalta. Olimme Jorgen kanssa rakastelleetkin pari kertaa, mutta jostain syystä minulla ei ollut siitä kunnon muistikuvia. Joku omituinen kaulafetisismi sillä tuntui olevan.

Jostain syystä oloni oli ollut melkein loman alusta saakka sumuinen, ja kärsin heikotuksesta. Lomasta oli silti otettava kaikki irti, joten vietin päivät biitsillä, ja illat ja yöt Jorgen kanssa.

''My cousin better art'', Jorge sanoi.

Nousimme pöydästä ja kävelimme parisataa metriä katukaupustelijan luo. Samaa rihkamaa sillä näytti olevan kuin pöytäämme lähestyneellä mustalla miehelläkin, mutta Jorgen mieliksi ostin puukirahvin, joka oli ihan samanlainen kuin edelliselläkin kaupustelijalla, mutta hiukan kalliimpi. Sitten palasimme terassille.

Toinen musta mies lähestyi pöytäämme ja tarjosi minulle kaulakorua, jossa nauhasta roikkui värikkäistä langoista tehty punos. ''Protection from evil.''

Jorgen kasvoille nousi tyrmistynyt ilme. ''Don't buy. Cheating.''

Kaulakoru oli minusta kaunis, ja ostin sen. Kun pyysin Jorgea laittamaan kaulakorun kaulaani, hän säntäsi karkuun.

Laitoin kaulakorun itse kaulaani ja ihmettelin Jorgen katoamista. Toisaalta, minusta alkoi tuntua, ettei moisen gigolon perään kannattaisikaan haikailla. Eikä hän ollut ollut niin kaksinen sängyssäkään, oli välittänyt vain omasta nautinnostaan ja kaulafetisismistään. Ensimmäistä kertaa matkan aikana tunsin ajatukseni selkeiksi.

Palattuani hotellihuoneeseen katsoin peilistä, miltä kaulakoru näytti kaulassani. Oikein tyylikästä tribaalimeininkiä, joka sopi lomapukeutumiseen. Silloin huomasin kaksi punaista pistettä kaulavaltimoni kohdalla, kuin puremajäljet.

\otsikko{Aavekoira}
\addcontentsline{toc}{section}{Aavekoira}

Raimo luki Facebookissa Kuopion Puskaradio -ryhmää. Siellä oli jotain juttua aavekoirasta. Raimo ihmetteli, millaiset asiat ihmisiä oikein kiinnostivat. Aavekoiria, ravintolavinkkejä, syksyisiä ruskakuvia… Ketään ei tuntunut kiinnostavan se, mikä oli oikeasti tärkeää, nimittäin käytöstavat.

Raimo postasi ryhmään kuvan koirankakasta ja pisti mukaan kommentin: ''Tällainen oli kävelytiellä Valkeisenlammen rannalla. Mikä koiranomistajalta unohtui?''

Heti perään joku postasi kommentin, että ei ne koirankakat nyt niin vaarallisia ole. Raimo kommentoi, että kyllä koiranomistajienkin on otettava muut huomioon.

Raimo oli hiukan kiihtynytkin saamansa vastauksen johdosta, joten hän lähti iltaiselle kävelylenkille.

Heti, kun Raimo oli päässyt Särkiniemen rantatielle, kengän alta kuului ''pläts.'' Raimo katsoi kengänpohjaa, ja siinä oli jotain vihreää ja hohtavaa. Raimo yritti pyyhkiä kenkää maata vasten, mutta mönjä ei irronnut pohjasta. Sitten Raimo uitti kengänpohjaa vesilammikossa, mutta mönjä vain pysyi.

Raimo palasi kotiin. Puskaradioryhmässä oli virinnyt kunnon tappelu koirankakoista. Monet paheksuivat niitä, mutta koiranomistajat valittivat, että heitä syyllistettiin. Aavekoirasta oli havaintoja Särkiniemestä, juuri sieltä, missä Raimo oli ollut iltakävelyllä. Se oli kuulemma vinttikoiran näköinen, mutta se oli läpikuultava ja hohteli vihreää valoa.

Yhtäkkiä Raimo huomasi, että hänen asunnossaan haisi jokin, kuin hautaholvi. Raimo paikansi hajunlähteen kenkiinsä. Hän haistoi kengäänpohjaa, ja haju tuli siitä vihreästä mönjästä. Raimo yritti pestä kenkiä, mutta huonolla menestyksellä. Mönjä venyi ja tarttui, mutta ei lähtenyt kengänpohjasta. Haju kämpässä paheni koko ajan.

Raimo vei kengät roskakatoksen pönttöön ja tuuletti. Haju vain pysyi. Raimo katsoi paikkaa, jossa kengät olivat olleet ja huomasi kauhukseen mönjää tarttuneen lattiaan. Raimo yritti putsata lattiaa, mutta huonolla menestyksellä. Mönjä oli tosi sitkeää. Raimo meni nukkumaan ja ajatteli tehdä asialle jotain aamulla.

Aamulla Raimo heräsi mielettömään hautaholvin löyhkään. Asialle pitäisi tehdä jotain, mutta ensin happihyppely. Raimo kaivoi varakengät kaapista ja lähti asunnostaan.

Päästyään kerrostalon ala-aulaan Raimo vilkaisi ilmoitustaulua ja näki heippalapun.

''Hyvät naapurit! Pitäkää huoli, ettei asunnoistanne kantaudu vastenmielisiä hajuja rappukäytävään.''

\otsikko{Kardinaali ja vapaa-ajattelija}
\addcontentsline{toc}{section}{Kardinaali ja vapaa-ajattelija}

\begin{description} 
\item[Juontaja:] Tämä nykyinen vampyyripandemia varmaan huolettaa jokaista. Niinpä meillä on täällä studiossa epidemiologi suoraan Vatikaanista, kardinaali Richelieu ja häntä vastassa Vapaa-ajattelijoiden liiton puheenjohtaja Harkki Ertikäinen keskustelemassa aiheesta ''Onko kaulassa pidetystä rististä hyötyä?''
\item[Richelieu:] Niin, tämä epidemiatilannehan on parempi katolisissa maissa, joissa Katolisen kirkon sanaan uskotaan ja huonompi protestanttisissa maissa. Kaikkein huonoin tilanne on muslimimaissa, joissa ristiä ei saa kantaa ollenkaan.
\item[Ertikäinen:] Niin, tämä ristisuositushan on tällaista uskonnollista propagandaa, eikä ristin hyödyistä ole tieteellistä näyttöä.
\item[Richelieu:] Tällä hetkellä Suomessa tartuttavuusluku on 1,6, eli jokainen vampyyri puree keskimäärin 1,6 ihmistä, jotka sitten muuttuvat vampyyreiksi. Jos saamme 80 prosenttia populaatiosta kantamaan ristiä kaulassaan liikkuessaan ulkona auringonlaskun jälkeen, tartuttavuusluku laskee alle yhden ja epidemia kuivuu kasaan.
\item[Ertikäinen:] Kuten sanoin, ristin hyödyistä ei ole kiistatonta näyttöä. Me vapaa-ajattelijat suosittelemme valkosipulin syömistä.
\item[Richelieu:] Sun hengitys haisee tänne asti. Valkosipulihan on tällainen yleisesti käytössä oleva kotikonsti. Siitä huolimatta päivittäin Suomessakin ilmaantuu noin 130 uutta vampyyriä.
\item[Juontaja:] Vampyyrithän saalistavat tyypillisesti yökerhoissa.
\item[Richelieu:] Niin. Tämän takia ravintoloiden ja yökerhojen aukioloajat pitää rajoittaa valoisaan aikaan.
\item[Ertikäinen:] Monilta ravintoloitsijoilta on tullut viestiä, että se aiheuttaisi konkurssiaallon, ja ihmiset vain siirtyisivät kadulle ryyppäämään. Miksi juuri yökerho olisi vampyyrille otollinen paikka? Esimerkiksi Ravintola Valkosipuli tarjoilee sellaista ruokaa, joka yöaikaankin pitää vampyyrit loitolla.
\item[Juontaja:] Tämän vampyyripandemian hoidosta on näemmä monenlaista mielipidettä. Saanko vielä loppukommenttinne?
\item[Richelieu:] Katolisella kirkolla on kahdentuhannen vuoden kokemus tällaisten tilanteiden hoitamisessa, joten kannattaa luottaa kirkon koeteltuun tietoon.
\item[Ertikäinen:] Nämä Katolisen kirkon toimenpide-ehdotukset rajoittavat törkeästi ihmisten uskonnonvapautta. Kyllä uskonnonvapauden kaltaisista perusoikeuksista on pidettävä kiinni kriisiaikanakin.
\end{description}

\otsikko{Goottilainen kauhutarina}
\addcontentsline{toc}{section}{Goottilainen kauhutarina}

Sue, tai Raven, kuten hän halusi itseään kutsuttavan, laski H.P. Lovecraftin novellikokoelman kädestään ja huokaisi: ''Saisinpa kuolla!'' Ajatus kuolemasta oli Suesta, tai Ravenista, jotenkin rauhoittava ja auvoisa.

Sue, tai Raven, oli gootti. Hän oli värjännyt hiuksensa mustiksi ja pukeutui vanhanaikaisiin violetteihin tai mustiin vaatteisiin. Päivät hän vietti lintsaten koulusta ja lukien synkkää kirjallisuutta tai hengaten samanhenkisten kavereiden kanssa.

Kerran syrjäisellä kujalla Suea, tai Ravenia, vastaan tuli huppupäinen hahmo, joka kantoi viikatetta. ''Tule mukaani'', se sanoi. ''Aikasi on tullut.''

Pala hyppäsi Suen, tai Ravenin, kurkkuun. Kuolema ei enää tuntunut rauhalliselta tummuudelta, vaan pelottavalta lopulta.

''Anna minun elää!'' Sue rukoili.

''Jokaisella ihmisellä on aikansa'', huppupäinen hahmo sanoi, ''ja sinun on aika lähteä.''

Suesta kuolemalla leikittely oli ollut hauskaa, mutta tositilanne olikin kammottava.

''Minä olen nuori vielä'', Sue sanoi. ''Minulla pitäisi olla koko elämä edessäni!''

''Hmmpph!'' huppupäinen hahmo sanoi. ''Ehkä voisin tehdä poikkeuksen.''

''Tee se'', Sue sanoi. ''Rukoilen sinua.''

''Hyvää loppuelämää'', hahmo totesi synkällä äänellä ja häipyi.
\newline

\noindent
Seuraavana päivänä Sue värjäytti hiuksensa blondeiksi sekä osti pinkin napapaidan ja minihameen. Sitten hän lähti iskemään koulun jalkapallojoukkueen kapteenia.

\otsikko{Sanat metrossa}
\addcontentsline{toc}{section}{Sanat metrossa}

Sari oli tavallinen suomalainen perheenäiti. Parhaillaan hän istui tyhjässä metrovaunussa matkalla kotiinsa.

Joku mies astui vaunuun ja alkoi lähestyä Saria. Mies oli luisevakasvoinen, lyhyehkö ja laiha, ja hänellä oli musta puku, kuin 1800-luvulta.

''Toivottavasti se ei istu minun viereen'', Sari ajatteli.

Mies kulki eteenpäin, ja näytti kuin hän aikoisi istua eräälle tyhjälle penkille.

''Huh!'' Sari ajatteli.

Mies kuitenkin jatkoi kävelyään ja istui Sarin viereen.

''Toivottavasti se ei ainakaan ala juttelemaan mulle'', Sari ajatteli ahdistuneena.

Pari kertaa mies selvitti kurkkuaan kuin hän alkaisi puhumaan. Sari säikähti joka kerta. Sitten mies avasi suunsa.

''Voi ei'', Sari ajatteli.

Mies alkoi kuitenkin höpistä itsekseen vieraalla kielellä. Sari ei tiennyt, pitäisikö hänen olla helpottunut. Mies ei puhunut Sarille, mutta yksin höpisevät ovat arvaamattomia. Kaiken lisäksi miehen höpinä oli kiihkeää, kuin maanista.

Mies jatkoi höpinäänsä, ja Sari oli vaivautunut. Kuitenkaan hän ei halunnut kiinnittää miehen huomiota toimimalla epätavallisesti, ja niinpä hän poistui vasta omalla pysäkillään. Liukuportaissa jännitys laukesi, ja Sari alkoi miettiä, mitä kieltä höpinä oli ollut. Kieli ei ollut vaikuttanut miltään Sarille tutulta kieleltä, {\em mutta siinä olivat toistuneet sanat ''Cthulhu R'lyeh''.}

\otsikko{Pakkomielle}
\addcontentsline{toc}{section}{Pakkomielle}

Sebastian uskoi vetovoiman lakiin. Vetovoiman laki tarkoittaa sitä, että samanlainen vetää puoleensa samanlaista. Erityisesti ihmisen ajatukset vetävät puoleensa sitä, mitä ajattelee. Jos uskoo maailman olevan paska, saakin paskaa niskaansa. Jos taas ajattelee hyviä asioita, saa osakseen hyviä asioita.

Sebastian oli lukenut vetovoiman laista puoli vuotta aiemmin netistä ja innostunut opista. Uskomalla ja toivomalla hän oli jo saanut hankituksi helpon, hyväpalkkaisen työn ja helpon, hyvännäköisen tyttöystävän. Sebastianin uusin projekti oli urheiluauto. Hän unelmoi istuvansa urheiluauton ratissa ja ajatteli sen sulavia, virtaviivaisia linjoja. Eikä kyse ollut mistä tahansa urheiluautosta. Sebastian uskoi saavansa Ferrarin.

Kerran kun Sebastian istui työhuoneessaan jalat pöydällä, hänen mielessään välkähti kuva hirviöstä. Se oli vihreä, ja sen kasvot olivat suonikkaat ja lohkeilleet. Huulia sillä ei ollut, joten suu oli pysyvässä irvistyksessä. Sebastian säikähti ja siirsi ajatuksensa heti urheiluautoon.

Sen jälkeen kuva hirviöstä alkoi välkkyä Sebastianin mielessä useamminkin. Tuon tuosta hän tajusi huomaamattaan ajattelevansa hirviötä, ja aina huomattuaan sen hän siirsi ajatuksensa välittömästi urheiluautoon. Sitten kerran, kun hän visualisoi punaisen Ferrarin mielessään, hän tajusi, että sen ratissa istui hirviö, kaasu pohjassa ja luu ulkona.

Sebastian päätti saada ajatuksensa kuriin. Hän alkoi tietoisesti hokea mielessään, että hirviötä ei saa ajatella. Ja aina kun näin hokee, tulee tietysti ajatelleeksi hirviötä. Hirviöstä tulikin Sebastianille pakkomielle. Mitä enemmän hän yritti olla ajattelematta sitä, sitä enemmän se välkkyi hänen mielessään.

Eräänä iltana Sebastianin tyttöystävä hääri keittiössä, ja Sebastian istui sohvapöydän ääressä piirtäen urheiluautoa. Hän oli ajatellut, että jos siitä saisi kuvan paperille, kuvaa olisi helpompi ajatella. Jostain kuului askeleita, ja Sebastianilla nousi pala kurkkuun. Hän säikähti, että saapuuko se hirviö. Ja niin se hirviö saapuikin.

\otsikko{Maski}
\addcontentsline{toc}{section}{Maski}

Eija laittoi maskin päähänsä ja astui antiikkiliikkeeseen. Eijasta tuntui, ettei hän pystynyt koskaan hengittämään maskin kanssa yhtä helposti kuin ilman sitä, mutta kyse oli epämääräisistä tuntemuksista ja koronaepidemia jylläsi, joten Eija käytti maskia kuuliaisesti.

Eija kierteli liikettä katsellen vanhoja tavaroita, kunnes hänen katseensa kiinnittyi mustaan maskiin, johon oli kullalla kirjailtu ornamentteja.

Eija havaitsi myyjän olevan takanaan ja tämä sanoi: ''Se on Edinburgin herttuattaren maski espanjantautiepidemian ajalta. Hän teetti silloin sellaisen itselleen, ja maski on kuulemma itsensä Aleister Crowleyn siunaama.''

Eija suhtautui Aleister Crowleyhyn ristiriitaisin tuntein. Eija oli kiinnostunut mystiikasta, ja niissä piireissä Crowley oli suuri nimi. Kuitenkin Crowley, ''Britannian pahin mies'' seksimagioineen meni Eijasta vähän liian pitkälle. Maskilla oli kuitenkin kiinnostava historia, joten Eija osti sen.
\newline

\noindent
Eija laittoi antiikkimaskin päähänsä ja astui ruokakauppaan. Hänestä tuntui kuin henki olisi kulkenut paremmin kuin tavallisten maskien kanssa. Eija alkoi keräillä ostoksia koriinsa.

Sitten Eija noukki nyhtökaurapaketin, ja hänestä alkoi tuntua, ettei hän saa happea. Eija yritti irroittaa maskia. Nauhat korvien takaa irtosivat, mutta itse maski oli liimautunut kasvoihin peittäen nenän ja suun. Eija riuhtoi maskia irti haukkoen henkeä, mutta maski ei irronnut.

Eijan päässä sumeni, ja hän tuupertui maahan.

Muut asiakkaat katselivat maskit päässä maassa makaavaa Eijaa. ''Otetaan maski pois, niin se saa paremmin happea.'' Asiakas yritti poistaa maskia Eijan kasvoilta, mutta se ei lähtenyt irti. ''Pitää tilata ambulanssi.''

Kun ambulanssimiehistö saapui, heillä ei enää ollut elossaolevaa potilasta.

\otsikko{Raitiovaunu}
\addcontentsline{toc}{section}{Raitiovaunu}

''Spora numero 10 oli Diakonissalaitoksen kohdalla lapsesi syntymähetkellä'', Jari sanoi puhelimeen. ''Se tarkoittaa, että lapsesi tulee saamaan hyviä numeroita koulussa.''

Jari oli entinen skeptikko, joka oli vastikään vaihtanut puolta. Kukaan ei maksanut skeptisistä kannanotoista, joten Jari oli perustanut sporalogisen ennustuspuhelimen. Sporalogia on skeptikko Nils Mustelinin astrologiaparodiaksi kehittämä ennustusjärjestelmä, jossa raitiovaunujen sijainnit ihmisen syntymähetkellä määrittävät ihmisen kohtalon. Nyt Jari oli kääntänyt sen oikeaksi huuhaaksi.

Jari asui Kuopiossa, ja siellä ei raitiovaunoja ollut, joten Jari käytti ennustuksissaan Helsingin raitiovaunuja. Niitäkään Jari ei käyttänyt uskollisesti. Hän ei ollut viitsinyt hankkia raitiovaunujen aikatauluja, ja mistä kymmeniä vuosia vanhoja aikatauluja olisi saanutkaan, joten hän heitti raitiovaunujen sijainnit hatusta. Puhelinpalvelun suosioon se ei tuntunut vaikuttavan, eivätkä asiakkaat edes tuntuneet ymmärtävän ennustusjärjestelmän ideaa. Kuopiolaisille junteille spora oli vieras sana, jotain mystistä.

Jari sai päivän pulkkaan. Linjat olivat olleet kuumina, ja tuohta oli kilissyt tilille mukavaa tahtia. Ihan toista kuin skeptikkona. Jari ajatteli, että täällä aidan huuhaapuolella oli todella makoisat oltavat. Erityisesti sporan numero 6 liikkeistä ihmiset olivat ilahtuneet. Se kun kertoi seksielämästä. Ei-niin-raskaan, mutta tuottoisan työpäivän jälkeen Jari lähti kaupungille.

Jari käveli kaupungilla, kun hän yhtäkkiä kuuli Helsingin-vuosiltaan tutun kirskunan. Hän nosti katseensa ja näki raitiovaunun edessään. Se lähestyi hurjaa vauhtia. Jari ei edes ehtinyt tajuta, ettei Kuopiossa ole raitiovaunukiskoja.
\newline

\noindent
Kalvakka hahmo kuljettajanunivormussa katsoi punaista plänttiä raitiovaunun taustapeilistä. Hahmo ajatteli, että se oli sille huijarille oikein. Mitäs oli vetänyt sporien sijainnit hatusta.

\otsikko{Korvakynttilät}
\addcontentsline{toc}{section}{Korvakynttilät}

Isä painoi toisesta päästä palavaa vahaputkiloa Pikku-Sirun korvakäytävän suuaukkoa vasten. ''Tuntuuko rentoutuneelta?''

Siru makasi kyljellään. ''Joo.''

''Lämpö synnyttää alipaineen, ja se hoitaa ja rentouttaa'', isä jatkoi. ''Makaa vaan paikallasi, niin korvatulehduskierteelle saadaan loppu.''

Hoidon jälkeen isä halkaisi vahaputkilonjämän. Siellä oli jotain töhnää sisällä. ''Katso, näin paljon kuonaa alipaine veti korvastasi.''
\newline

\noindent
{\em Kaksi viikkoa aiemmin…

Isä katseli korvakynttilöitä eBaysta. Sirun korvatulehduskierteelle pitäisi saada loppu, ja se onnistuisi perinteisellä hopi-intiaalien hoitomenetelmällä. Länsimaisia kopioita korvakynttilöistä olisi löytynyt Kärkkäisen tavaratalostakin, mutta isä halusi jotain aidompaa.

Lopulta eBaysta löytyi aidot hopi-intiaanien valmistamat korvakynttilät. Ne maksoivat viisikymppiä pari, mutta autenttisuudesta kannattaisi maksaa. Niinpä isä laittoi tilauksen vetämään.

Kymmenen päivän päästä posti toi paketin, ja sen sisällä oli likainen ja ryppyinen muovikääre. Kääreen sisällä olivat korvakynttilät. Isä katsoi, että korvakynttilät olivat epäsäännöllisemmät ja viimeistelemättömämmät kuin Kärkkäisen korvakynttilät, mutta sellaisia aidot varmaan olivat.}
\newline

\noindent
Kaksi kuukautta myöhemmin…

Sirulla ei korvakynttilähoidon jälkeen ollut ollut korvatulehduksia. Isä ajatteli, että hoito taisi toimia. Isä oli myös ihmetellyt, kuinka heidän pihansa oli jatkuvasti täynnä kuolleita pikkulintuja.

Kerran isä näki ikkunasta Sirun lähestyvän pikkulintua pihalla. Lintu ei jostain syystä paennut. Sitten Siru nappasi linnun käteensä ja väänsi siltä niskat nurin. Sitten hän heitti linnunraadon maahan. Isä säikähti, että mistä oli kyse.

Kun Siru käveli talon portaat rapukävelyä alas, isä sai tarpeekseen ja kutsui meedion käymään.
\newline

\noindent
Isä, äiti, meedio ja Siru istuivat ruokapöydän ääressä pitäen toisiaan kädestä.

''Muistakaa, että rinkiä ei saa rikkoa'', meedio sanoi.

Meedio keskittyi ja sanoi ankarasti: ''Jos täällä on henkiä, niin määrään heidät JHWH:n valtuutuksella ilmaisemaan itsensä.''

Sirun pää nousi takakenoon ja hänen silmänsä muljahtivat. Hän sanoi aikuisen miehen äänellä: ''Mitä tahdot?''

''Kerro, kuka olet.'' Meedion ääni oli ankara.

''Olen Pomppiva Biisoni.''

''Missä asemassa olet?''

Siru vastasi synkällä äänellä: ''Eläessäni olin hopi-intiaanien poppamies.''



\otsikko{Taikauskoa}
\addcontentsline{toc}{section}{Taikauskoa}

''Nyt koronan delta-varianttiakin näyttää tulevan Suomeen.''

''Toivottavasti en saa koronatartuntaa.'' Kop, kop. Heikki koputti puista pöytää.

''Koputiksä puuta?''

''Öh… tuota… joo.''

''Tuo on ihan typerää taikauskoa. Ei se puun koputtaminen oikeasti onnettomuuden todennäköisyyttä vähennä.''

Heikki oli häpeissään. Eihän puun koputtamisella oikeasti ollut vaikutusta, mutta hän silti koputti tavan vuoksi, tai voisi oikeastaan sanoa varmuuden vuoksi. Nyt hän kuitenkin päätti lopettaa tämän taikauskoisen tavan, ettei Kari tieteellisine maailmankatsomuksineen pääsisi nälvimään enää yhtään lisää.
\newline

\noindent
Kun Heikki illemmalla kulki Karin luota kotiin, matka kulki laatoitettua jalkakäytävää pitkin. Jalkakäytävä koostui pääosin vaaleista laatoista, mutta niiden lomassa oli tummista laatoista koostuvia kuvioita.

Heikillä oli tapana astua tällä jalkakäytävällä vain vaaleille laatoille harppoen tummien yli. Kyse ei varsinaisesi ollut taikauskosta, kun hän ei uskonut tummille laatoille astumisesta mitään pahaa seuraavan, vaan kyseessä oli ennemmin piintynyt tapa. Kuitenkin nyt kun Heikki oli päättänyt luopua taikauskosta, hän päätti varmuuden vuoksi luopua tästäkin tavastaan.

Heikki astui oikealla jalallaan oikein huolellisesti tummalle laatalle. Siinä samassa oikean jalan alta kuului valtaisa räjähdys. Hirvittävä kipu valtasi oikean jalan, ja Heikki lensi monta metriä ilmaan, pudoten kivuliaasti jalkakäytävälle.

\otsikko{Ennustaja}
\addcontentsline{toc}{section}{Ennustaja}

Madam Eleonor poisti tarot-pakasta Kuolema-kortin ja Torni-kortin, joka ennusti Jumalan vihaa. Sitten hän poisti vielä Miekkojen kympin, kortin, jonka kuvassa ihminen oli tapettu iskemällä kymmenen miekkaa tämän kehoon. Kortti ennusti täyttä katastrofia. Asiakkaat järkyttyivät liikaa, jos joku näistä korteista osui ennustukseen. Eleonor tarkisti vielä, että kyseessä oli oikeat kolme korttia ja laittoi ne piironginlaatikkoon.

Asiakas saapui. Hän oli pieni ja hintelä mies, jolla oli silmälasit ja rusetti. Mies kertoi suunnitelleensa laitteen, jolla sai yhteyden ufomiehiin. Mies suunnitteli panttaavansa asuntonsa ja ottavansa valtavan pankkilainan, jolla hän ostaisi tarvikkeita laitteen rakentamista varten. Hän halusi vielä tarot-ennustajalta vahvistuksen, että hänen kannatti toimia näin.

Eleonor sekoitti tarot-pakan ja alkoi laittaa kortteja pöytään. Kokemuksesta Eleonor tiesi, että asiakkaalle kannatti sanoa se, mitä tämä halusi kuulla, mutta Eleonor ei halunnut miehen taloudellista katastrofia omalletunnolleen. Niinpä Eleonor puhui ympäripyöreitä, moittimatta miehen projektia tai kannustamatta tätä liikaa. Siinä tuli kortit perustilanteelle, omalle vaikutukselle, lähitulevaisuudelle ja niin edelleen, eikä Eleonorin jutuilla ollut juurikaan yhteyttä korttien vakiintuneisiin merkityksiin.

Sitten Madam Eleonor käänsi kortin lopputulokselle. Miekkojen kymppi, kortti jossa ihminen oli tapettu iskemällä kymmenen miekkaa tämän kehoon.

\otsikko{Munavaras}
\addcontentsline{toc}{section}{Munavaras}

Suomen pääministeri Mari Sannan oli juuri ripittänyt Venäjän suurlähettilästä Ukrainaan hyökkäämisestä, kun hän suurlähettilään poistuttua huomasi työpöydällään jotain. Se oli hopeinen, jalokivin koristeltu pääsiäismuna, jossa oli kuvattuna taidokkaasti Harmageddonin taistelu. Sannan ajatteli, että kyseessä oli lahja suurlähettiläältä ja siirsi sen kirjahyllyyn.

Vähän tämän jälkeen Sannan alkoi nähdä uhkaavia varjoja ympärillään muttei osannut liittää niitä munaan. Kun varjoja alkoi tulla lisää ja ne tuntuivat kuvaavan paholaisen voittoa pyhimyksistä, hänen epäilyksensä heräsivät.

Sannan otti yhteyttä Venäjän suurlähettilääseen ja kysyi, tahtoisiko tämä munan takaisin. Suurlähettiläs syytti Sannania sen varastamisesta. Sannan ehdotti, että hän tulisi tuomaan munan Venäjän suurlähetystöön, mutta suurlähettiläs ei noteerannut tätä ehdotusta, jatkoi vain uhkauksia seuraamuksista, joita munan varastamisella olisi. Ei hän sanonut suoraan, millaisia seuraamuksia, mutta niiden ikävyys kyllä tuli Sannanille täysin selväksi.

Varjot alkoivat jo tehdä uhkaavia eleitä Sannania kohti. Sannan päätti viedä munan henkilökohtaisesti Venäjän suurlähetystöön. Suurlähetystön ovet kuitenkin pysyivät Sannanilta suljettuna.

Tässä vaiheessa Sannan oli jo yhdistänyt varjot munaan, ja koska varjot veivät hänen huomionsa niin, ettei Suomen johtamiselle jäänyt energiaa, Karhuryhmän ja Suomen ortodoksisen kirkon yhteisjoukkue kävi hakemassa munan. Tunnin päästä muna oli jo materialisoitunut takaisin Sannanin kirjahyllyyn.

Suomen ortodoksikirkko otti yhteyttä Moskovan patriarkka Kirilliin, koska munan epäiltiin olevan kirottu, mutta Kirill väitti kivenkovaan sen olevan harmiton. Väitti vain Suomen varastaneen sen. Suomen ortodoksikirkon arkkipiispa ehdotti, että hän tulisi tuomaan munan Venäjälle, mutta Kirill ei ottanut sitä kuuleviin korviinsa. Vaahtosi vain Suomen varastaneen munan.

Venäjän televisiossa tuli seuraavana päivänä ohjelma, jossa Putin väitti Suomen varastaneen venäläisen kulttuuriaarteen ja ilmoitti varkauden olevan provokaatio. Sannan - hän oli jo tässä vaiheessa masennuslääkityksellä uhkaavien varjojen takia - antoi lausunnon, että Suomi voi palauttaa munan. Venäjä ilmoitti, että Suomi ei suostu palauttamaan munaa, ja että vastakkaiset puheet olivat CIA:n ohjelmoimaa propagandaa. Putin vain jatkoi epämääräistä uhkailua seurauksista, joita munavarkaalle tulisi.

Sannan näki koko ajan edessään näytelmän, jossa paholaismainen varjo-olento hyökkäsi hänen varjonsa kimppuun, ja Sannanin varjo kouristui kasaan kuolleena. Sannan ei halunnut mitään enempää kuin päästä munasta eroon. Suomen ortodoksikirkon pappi kulki koko ajan Sannanin rinnalla siunaamassa tätä, mutta siitä ei ollut mitään apua. Sannan alkoi viettää kaiken aikansa hyvin valaistuissa tiloissa, joissa ei juurikaan olisi pitänyt varjoja syntyä, mutta uhkaavia varjoja näkyi silti.

Lopulta Putin alkoi kasaamaan joukkojaan Suomen rajalle ja uhkasi ''toimenpiteillä'', jos Suomi ei palauttaisi munaa välittömästi. Sannan vastasi Putinille, että Suomi ei halua mitään enempää kuin palauttaa kyseisen munan, joka kaiken lisäksi on kirottu. Putin ei noteerannut Suomen palautushalukkuutta mitenkään. Ilmoitti vain pitävänsä sitä provokaationa, että Sannan kutsui Venäjän uskonnollisia taideaarteita kirotuiksi ja jatkoi Suomen uhkailemista. Venäjä pitäisi munavarasvaltiota vihollisvaltiona.

Lopulta muna hajosi, ja valtavan kirkas valo lähti sen sisältä lentoon. Se lensi aina Moskovaan saakka, ja jostain syystä se näkyi tutkissa hirvittävän hyvin. Moskovassa se räjähti kuin kiinanpommi. Tällöin Putin piti lehdistotiedotteen, jossa hän ilmoitti Suomen pommittaneen Moskovaa, ja että Venäjän olisi pakko ryhtyä toimenpiteisiin…


\otsikko{Riimumestari}
\addcontentsline{toc}{section}{Riimumestari}

Marjo oli kiinnostunut kaikista noitahommista, joskin hän oli vielä henkisen tien alussa. Hän oli tavalliseen tapaansa riidellyt asiasta miesystävänsä kanssa, joka oli täysin maallinen.

Marjo selasi nettiä kiukuissaan, kun hän löysi eräältä henkiseltä keskustelupalstalta loitsun, joka tekisi riimujen viestistä todellisuutta. Marjo etsi netistä riimujen ennustusmerkitykset ja piirsi paperille totuutta symbolisoivan riimun, sitten kommunikaatiota symbolisoivan, sitten vielä kaksi totuutta symbolisoivaa ja lopuksi vielä yhden kommunikaatiota symbolisoivan riimun. Siinä tuli kumpikin tärkeä riimu varmuuden vuoksi useaan kertaan. Sitten Marjo lausui taikasanat. Nyt vain odottelemaan seuraavan päivän iltaa, jolloin hän seuraavan kerran tapaisi miesystävänsä. Hän saisi tämän vakuutettua henkisten asioiden totuudesta.

Jonkun aikaa tämän jälkeen Marjo haistoi talossaan ikään kuin paskan hajun. Hän yritti jäljittää, mistä se tuli, mutta syytä ei löytynyt. Oli myöhä, joten Marjo meni sonnan hajussa nukkumaan. Hän jatkaisi tutkimuksiaan seuraavana aamuna.

Aamuyöllä Marjoon iski kaamea ripuli, ja hän ravasi loppuyön vessassa. Aamulla Marjo istui teekupin ääressä toivomassa, että juoma pysyisi sisällä, kun Marjon omakotitalon pihaan kurvasi kuorma-auto. Se kippasi keskelle nurmikkoa hirveän läjän sontaa ja huristeli pois. Marjo ihmetteli, mistä oli kyse. Ei hän todellakaan ollut lantakuormaa tilannut.

Marjo ajatteli näiden paskahommien alkaneen edellisen päivän loitsun jälkeen ja päätti lukea lisää riimuista. Hänelle selvisi, että riimut olivat alun perin olleet viikinkien kirjoitusjärjestelmä, ikään kuin aakkoset. Marjo katsoi riimujen äännearvoja ja vertasi niitä paperille loitsuaan varten piirtämiinsä riimuihin. Paperilla riimut muodostivat sanan KAKKA.

\otsikko{Ystävä}
\addcontentsline{toc}{section}{Ystävä}

Erottuani vaimostani olin ostanut itselleni kerrostaloasunnon poikamiesboksiksi. Asunnossa huhuttiin kummittelevan, joten olin saanut sen halvalla. En tuolloin uskonut kummituksiin, joten asunnon maine ei pelottanut minua. Kuinka väärässä olinkaan!

Muutettuani aloin kuulla omituisia kopinoita ja ovenkirskahduksia ympäri asuntoa. Joskus sellainen ovi oli auki, jonka muistin sulkeneeni, ja tavarani olivat joskus mystisesti vaihtaneet paikkaa.

Tulin siihen tulokseen, että noin ei voi jatkua. Niinpä etsin netistä ohjeet, ja tein taikaympyrän.

Kummitus, valkoutuinen vanhan miehen hahmo, ilmestyi ympyrään. ''Et tiedäkään, kuinka yksinäinen olen ollut, kun täällä ei ole asuttu vuosikausiin. Olisitko sinä ystäväni?''

Minullakaan ei liiemmälti ystäviä ollut. ''Sopii se. Mutta noiden kopinoiden ja ovenaukeamisten on loputtava.''

Pääsimme sopimukseen ja istuimme sinä yönä olohuoneen nojatuoleihin juttelemaan. Kummitus esittäytyi Reiskaksi. Se valitti yksinäisyyttään, ja minä yritin kysellä metafysiikasta. Kuolemanjälkeisen elämän olemassaolo oli minulle uutta. Kummitus ei myöntänyt tietämättömyyttään, mutta ei se tuntunut juuri mitään ei-aineellisesta maailmasta tietävän. Siitä vain oli tullut kummitus kuoltuaan.

''Mutta piereskelyä minä kaipaan'', kummitus Reiska sanoi. ''Kummitukset eivät pysty pieremään.''

Ajattelin, että mitä tästäkin ystävyydestä tulee, jos Reiskan jutut ovat tuota tasoa. Sitten kuului kolahdus, ja tunsin, kuinka kirjahylly kaatui päälleni.

Nousin seisomaan, ja katsoin ympärilleni. Jalkani näemmä menivät kaatuneen kirjahyllyn sisään, ja ne olivat valkoutuiset, pelkät ääriviivat. Katsoin käsiäni ja ne olivat myös pelkkää valkoutuista ääriviivaa. Samoin kehoni.

Näin edessäni kummitus Reiskan. Se sanoi: ''Nyt olet ystäväni ikuisesti.''

\otsikko{Hymy}
\addcontentsline{toc}{section}{Hymy}

Jarno oli kotonaan kokkaamassa lihapullia ja perunamuusia. Hän oli akatemiatutkijana matematiikanlaitoksella, mutta hän työskenteli kotoa. Periaatteessa Jarnon akateemiset meriitit olivat professoritasoa, mutta professorin aika kului esimiestouhuissa, eikä Jarno luottanut sosiaalisiin taitoihinsa. Hän nimittäin oli autismin spektrillä.

Jarno sai ruuat valmiiksi ja alkoi laittaa niitä lautaselle. Se oli tarkkaa touhua, koska eri ruuat eivät saaneet koskettaa toisiaan. Nyt kuitenkin Jarnon käsi lipsahti, ja lihapullakastiketta roiskui perunamuusin päälle. Jarno alkoi kaapia ruokaa roskiin, hän ottaisi uuden annoksen.

Tällöin Jarno kuuli naurun. Se oli niin hiljainen, ettei Jarno ollut varma, kuuluiko se jostain kaukaisuudesta vai hänen päänsä sisältä. Mikä pahempaa, autisti ei pystynyt erottamaan, oliko nauru ivallinen vai ystävällinen. Epävarmoin ottein Jarno otti puhtaan lautasen. Vaikka hänen ajatuksensa olivat siinä, oliko nauru ystävällinen vai ivallinen, Jarno sai tällä kertaa otettua annoksen onnistuneesti.

Ruuan jälkeen Jarno istui tietokoneelle ja alkoi ajaa kirjoittamaansa kvanttilaskentaohjelmaa. Tällöin ruudussa näkyi vilahdus kasvojen heijastuksesta. Ne hymyilivät, mutta Jarno ei ollut varma, oliko hymy ivallinen vai ystävällinen. Jarnoa epävarmuus häiritsi, mutta sitten hän vitsaili itselleen, että hymy oli yhtaikaa sekä ivallinen että ystävällinen, kunnes joku nentti (normaali ihminen) havainnoisi kyseisen hymyn.

Kvanttilaskut onnistuivat, ja Jarno päätti tilata intialaisia thali-lautasia eBaysta. Häneltä meni ihan liikaa ruokaa hukkaan, ja thali-lautasissa oli osastot eri ruuille. Rutiineja joutuisi pistämään uusiksi, kun joka aterialla pitäisi olla tasan neljä ruokalajia - thali-lautasissa oli neljä osastoa - mutta se ärsyttäisi vähemmän kuin ruuan poisheittäminen. Kun Jarno painoi TILAA-nappia, ruudussa vilahti taas hymyilevien kasvojen heijastus, ja jostain kuului vaimea nauru. Naurun ystävällisyysstatus oli edelleen Jarnolle arvoitus, mutta nyt hän tajusi, että nauraja oli ruudussa vilahtaneet kasvot.

Jarno ajatteli, että hän kuvitteli hymyt ja naurut. Hän tiesi, että ihmisaivoilla oli taipumus nähdä kasvoja, ja ilmeisesti se koski häntäkin, vaikka hänen kasvomuistinsa olikin surkea. Ja vaikka autisteilla ei ollut sen enempää taipumusta harhoihin kuin muillakaan, naurunkin saattoi jostain psykologisesta syystä kuulla päässään.

Sama jatkui koko illan. Hymyilevien kasvojen heijastukset vilahtivat ikkunoissa tuon tuosta, ja aina kun Jarno teki jotain, mitä nentit kummeksuisivat, vaimea nauru kuului jostain, ehkä Jarnon pään sisältä. Pari kertaa Jarno joutui pukemaan painoliivin rauhoittuakseen.

Kun Jarno oli menossa nukkumaan ja säätämässä viisariherätyskelloa hälyttämään kymmenen sekuntin tarkkuudella kello seitsemän, nauru kuului selvästi. Olohuoneesta kuului kolinaa, ja Jarno meni katsomaan.

Valkoutuinen ihmishahmo leijui olohuoneen keskellä. Se hymyili, eikä Jarno ollut varma, oliko hymy ivallinen vai ystävällinen. Jarno päätti varmuuden vuoksi pitää hymyä ivallisena ja säntäsi eteiseen. Siellä oli hänen kauhukseen toinen samanmoinen hahmo, mutta sen hymy oli erilainen. Jarno totesi, ettei päässyt karkuun, joten jompikumpi hahmo olisi kohdattava. Mutta kumman hymy oli kumpi?

\otsikko{Omakustannekirjailija}
\addcontentsline{toc}{section}{Omakustannekirjailija}

Jarna oli omakustannekirjailija, mutta hän ei ollut saanut uusinta novellikokoelmaansa yhtään kappaletta kaupaksi. Rahanmeno ei häirinnyt Jarnaa, ja hän nautti kirjoittamisesta, mutta eihän tarina täyttänyt tarkoitustaan, jos sillä ei ollut lukijoita. Jotain jäi puuttumaan.

Jarna oli joskus harkinnut novelliensa tarjoamista oikealle kustantajalle, joka hoitaisi markkinoinninkin, mutta se tarkoittaisi sitä, että tekstejä joutuisi muokkaamaan yhdessä kustannustoimittajan kanssa. Ja Jarna halusi säilyttää täydellisen taiteellisen vapauden itsellään.

Uusi kirjaprojekti oli Jarnalla jo työn alla. Tehdessään taustatutkimusta juutalaisten taikauskosta hänelle selvisi, että juutalaiset eivät koskaan jätä pyhiä kirjojaan aukinaisina lojumaan. Silloin demonit voisivat käydä lukemassa niitä ja saada tietoa pyhistä asioista.

Niinpä Jarna otti novellikokoelmansa ja jätti sen aukinaisena lipaston päälle. Sen sai pysymään auki, kun sitä pönkitti koriste-esineillä.
\newline

\noindent
Jarna makasi iltayöstä sängyssään unen ja valveen rajamailla. Yhtäkkiä hän kuuli heviörinä-äänen: ''Kuinka se jatkuu? Kuinka se jatkuu?''

Jarna heräsi kurkkua kuristavaan tunteeseen. Hän yritti saada päänsä pelaamaan ja lopulta tajusi, että hänen pitäisi käydä kääntämässä sivua.

Jarna käänsi sivua ja sen jälkeen palasi sänkyynsä. Ei kestänyt kuin kymmenen minuuttia, kun heviörinä-ääni palasi, ja Jarnan oli taas käännettävä sivua.

Tällä kertaa Jarna jäi novellikokoelmansa viereen, ja käsky kääntää sivua toistui kymmenen minuutin välein. Jarna kirosi ajattelemattomuuttaan, että oli jättänyt kokoelman pisimmän novellin auki. Tähän tuhrautuisi koko yö.
\newline

\noindent
Aamuyöstä auki oli novellin viimeinen sivu.

''Ihan paska loppu'', heviörinä-ääni sanoi.

''Eikö se ole hyvä, että rakastavaiset saivat toisensa?'' Jarna kysyi.

''Ei'', ääni sanoi. ''Parempi olisi ollut jos maailma olisi tuhoutunut. Muuta tuo loppu.''

''Mutta kirja on jo painettu.'' Jarna kiitti onneaan, että tämä puolustus oli tarjolla. Kukaan ei saisi puuttua hänen taiteelliseen vapauteensa.

Jarna tunsi selkärankansa kaareutuvan, ja kädet ottivat lattiaan. Tahdostaan riippumatta Jarna käveli rapukävelyä.

''Muuta se'', ääni sanoi. ''Ja ota uusi painos, tuon voit viedä kaatopaikalle.''

Siihen tuhrautuisivat Jarnan loput rahat, mutta ei auttanut muuta kuin istua tietokoneen ääreen kirjoittamaan. Tarinalla ei ollut mitään tekemistä maailman tuhoutumisen kanssa, joten uudesta lopusta tuli pahemman kerran päälleliimatun tuntuinen. Demoni kuitenkin saisi Jarnan kehon hallintaansa, joten ei auttanut kuin totella.

''Saanko nyt mennä nukkumaan?'' Jarna kysyi, kun novelli oli valmis.

''Mene vain'', ääni sanoi. ''Mutta huomenna lähetät tuon painoon. Edellinen versio ei myynyt kappalettakaan, joten kukaan ei tiedä, että tuota on muokattu.''

\otsikko{Bela Lugosi's Dead}
\addcontentsline{toc}{section}{Bela Lugosi's Dead}

Tane ja Heksa istuvat kauhuteemaisen pubin pöydässä. Kumpikin näprää kännyköitään. Taustalla soi Bauhausin Bela Lugosi's dead.

\begin{description}
\item[Tane:] Täällä sanotaan, että Venäjä on estänyt länsimaita saamasta ollenkaan venäläistä öljyä edes kiertotietä.
\item[Heksa:] Mitenhän ne saa sotakassansa pysymään pystyssä?
\item[Tane:] Mut kiva tämmöinen kauhukapakka. Miks ne soittaa aina tätä samaa biisiä?
\item[Heksa:] Tää on tän biisin extended-versio, joka kestää vuosia. Sit kun tää musiikki vaikenee, tulee maailmanloppu.
\item[Tane:] Apua! Miten pitkä tää biisi on? Et millon tää loppuu ja tulee maailmanloppu?
\item[Heksa:] Kukaan ei tiedä. Mut rauhoitu, tää on Bauhausin Bela Lugosi's dead, niin voi kestää vaikka kuinka pitkään.
\end{description}

\noindent Tane huomaa kännykkänsä näytöltä jotain, mikä saa hänet hätääntymään entisestään.

\begin{description}
\item[Tane:] Täällä sanotaan, että kymmenen minuutin päästä tulee sähkökatko Kuopion keskustaan energian säästämiseks.
\end{description}

\noindent Nyt Heksakin huolestuu toden teolla.

\begin{description}
\item[Heksa:] Mut sitten tää musiikki lakkaa!
\item[Tane:] Kyllähän mä epäilin, että Putinin touhuista voi seurata maailmanloppu, mut että tällaista reittiä…
\item[Heksa:] Maailmanloppu täytyy estää. Etsi sää tietoo Bauhausista niin mä etsin Bela Lugosista, jos keksittäis jotain.
\end{description}

\noindent Sankariparimme alkaa räplätä kännyköitään entistä intensiivisemmin.

\begin{description}
\item[Tane:] Täällä sanotaan, että Bauhaus otti nimensä saksalaisesta taidekoulusta, ja että ne mielsi itsensä taiderockbändiksi, vaikka niitä pidettiin goottibändinä.
\item[Heksa:] Tosta ei ole meille apua…. Mut täällä sanotaan, että Bela Lugosi kuoli kesken viimeisen elokuvansa filmauksen. Niitä kuvattuja klippejä käytettiin siinä elokuvassa, mut muuten se korvattiin toisella näyttelijällä.
\item[Tane:] Okei…
\item[Heksa:] Ehkä meidänkin pitäis tehdä niin.
\item[Tane:] Miten?
\item[Heksa:] Kun tää musiikki loppuu niin korvata se meidän coverilla tästä biisistä.
\item[Tane:] Eihän me olla mitään muusikoita. Eihän me nyt semmoista osata.
\item[Heksa:] Täällä sanotaan, että se korvaava näyttelijä oli Lugosia 15 senttiä pidempi, ja se kulki viitta kasvoilla koko elokuvan ajan, ettei näyttelijänvaihdosta huomattais. Ja se leffa, Plan 9 from Outer Space, on nykyään kulttimaineessa, kun sitä pidetään maailman huonoimpana elokuvana. Ehkä meidän pitäis toimia nyt samassa hengessä.
\item[Tane:] Niinku miten?
\item[Heksa:] Ehkä taiteessa pointti ei oo se, että pitäis olla hirveen hyvä ja taidokas. Ehkä tärkeempää on tehdä suurella sydämellä ja ilmasta itseään, vaikka olisiki ihan paska.
\item[Tane:] Emmä silti kehtaa.
\item[Heksa:] Vaihtoehdot on se tai maailmanloppu.
\item[Tane:] Olkoon. Vedetään ihan paska Bauhaus-coveri suurella sydämellä.
\item[Heksa:] Kauanko siihen sähkökatkoon on?
\item[Tane:] Yks minuutti.
\item[Heksa:] Alotetaan jo nyt.
\end{description}

\noindent Sankariparimme laittaa kännykät taskuun ja alkaa rummuttamaan pöytää musiikin tahtiin. Hetken päästä oikea musiikki loppuu ja valot sammuvat, mutta päähenkilömme jatkavat rummuttamista ja alkavat huudella aina välillä ''Bela Lugosi's dead'', ''Undead undead undead'', ''Bela's undead.''

Coverin vetäminen jatkuu, ja sankariparimme kommentoi sen lomassa.

\begin{description}
\item[Heksa:] Kato nyt, tää toimii.
\item[Tane:] Joo, maailma ei loppunukkaan.
\end{description}

\noindent Coverin vetäminen jatkuu…

\otsikko{Leski}
\addcontentsline{toc}{section}{Leski}

Kaikki alko siitä, kun mä jäin kiinni syrjähypystä. Me oltiin mun miehen kanssa just ostettu semmonen vanha omakotitalo, jossa oli semmonen iso kellarikerros. Mun mies sano, että se halus perustaa verstaan sinne kellarikerrokseen. Se tekis siellä puu- ja metallitöitä. Se olis sen tapa rentoutua. No kun mä olin jääny just kiinni, nii enhän mä voinu kieltääkään, vaikka mä vähän ihmettelin, mikä päähänpisto se oli. Ku ei se ennen ollu semmosista kiinnostunu.

Se sit pisti sen verstaan sinne kellariin, ja se alko viettää kaiken vapaa-aikansa siellä. Kovasti sieltä kuulu kilkuttelua ja työkoneidenkin ääntä, mut emmä tienny, mitä se rakensi siellä. Kerran se oli tilannu sinne semmosen tosi ison rautalaatan, ja mä ihmettelin, mitä se tekis sillä.

Kerran se sit ei tullu syömään sieltä kellarista, vaikka mä kuinka kutsuin. Mä menin kattoo sinne kellariin, ja se oli rakentanu giljotiinin. Se oli viimeisteltyki ihan tip top. Puuosat oli hiottu ihan sileiks, ja koko komeus oli petsattu ja lakattu.

Mun miehen ruumis oli sen giljotiinin lavetilla vai mikä lie. Tai melkein koko ruumis. Sen pää oli irtonaisena korissa siinä giljotiinin vieressä. Sen korinki se oli varmaan ite punonu.


\end{document}
  